Питання стояло так: чи говорити з Андергіллом. Генрі дуже боявся, що розмова з цією людиною не принесе користі.
Приблизно через п’ять хвилин після того, як містер Менеджер середньої ланки піднявся слідом за людьми з ношами в «Баґо», усі троє знову вийшли, цього разу несучи на ношах четвертого. У сліпучо-яскравому світлі прожекторів бліде обличчя пораненого здавалося ліловим. Генрі полегшено зітхнув, коли побачив, що це не Андергілл, бо Андергілл був не таким, як ці інші маніяки.
Минуло десять хвилин. Андергілл усе не з’являвся. Генрі чекав, стоячи під дедалі сильнішим снігопадом. За в’язнями (так-так, вони саме в’язні, і не треба підсолоджувати пігулку) спостерігали солдати, і врешті-решт один із них підійшов до Генрі. Люди на роздоріжжі Просіки і Свонні-Понд-роуд практично засліпили Генрі своїми ліхтарями, і він не впізнав цю людину в обличчя. Генрі порадувало і водночас глибоко стривожило те, що в людського розуму теж є свої неповторні риси, не менш прикметні, ніж гарненький рот, зламаний ніс або косоокість. Це був один із солдатів, які були там, той самий, який пхнув його в дупу прикладом гвинтівки, коли вирішив, що Генрі не досить швидко йде до вантажівки. У голові Генрі коїлося казна-що. Він не міг уловити ім’я цього хлопця, хоча знав, що його брата звуть Френкі і що в школі Френкі звинувачували у зґвалтуванні, але визнали невинним. Було ще багато різного, безладні уривки, як сміття в кошику. Генрі зрозумів, що спостерігає справжній потік свідомості разом зі сміттям, яке цей потік несе. Найпринизливішим було те, наскільки прозаїчним виявився майже весь вилов.
— Привіт! — сказав солдат доволі дружньо. — А, це ти, розумнику. Хочеш сосиску, розумнику? — І він розсміявся.
— У мене вже є, — відповів Генрі, усміхнувшись. І тут, як завжди, його за язик смикнув Бобер: — Відгребись, Фредді.
Солдат перестав сміятися.
— Подивимося, як ти, розумнику, жартуватимеш через дванадцять годин, — сказав він. З річки, яка текла між вух Генрі, виринув образ: вантажівка, наповнена людськими тілами, безладне переплетення блідих рук і ніг. — На тобі вже Ріплі виросло, розумнику?
Генрі подумав: «Байрус. Ось що він має на увазі. Насправді це називається байрус. Джонсі знає».
Генрі не відповів, і солдат пішов задоволений, немов людина, яка здобула перемогу за очками. Зацікавившись, Генрі щосили зосередився й уявив рушницю, «ґаранд» Джонсі, після чого подумав: «У мене є зброя. Я вб’ю тебе нею, щойно ти, вишкребку, повернешся до мене спиною».
Солдат розвернувся, задоволений вигляд зник слідом за усмішкою і сміхом. На зміну прийшли сумнів і підозра.
— Що ти сказав, розумнику? Ти ж щось сказав?
— Просто хотів дізнатися: чи покористувався ти теж тією дівчинкою? Ну, тією, яку Френкі оформив. Він добре її для тебе розігрів?
Якусь мить солдат дивився на нього очима ідіота. Потім його лице сповнилося чорної італійської люті. Він підняв гвинтівку. Генрі її дуло здалося схожим на посмішку. Він розстебнув і розхристав куртку.
— Давай, — сказав він і розсміявся. — Ну, Рембо, роби свою справу.
Брат Френкі ще секунду цілився в Генрі, потім Генрі відчув, що лють покинула його. Він був на межі, вже вигадував, що скаже начальству, вигадає якусь доречну історію, але витратив на це зайву мить, і його мозок загнав червоного бика назад у стійло. Звична справа. Річі Ґренадо не помер. Усі вони — драконячі зуби цього світу.
— Завтра, — сказав солдат. — Поживи до завтра, розумнику.
Цього разу Генрі відпустив його, не став більше дражнити червоного бика, хоча, бачить Бог, це було б зовсім нескладно. Ще він дещо дізнався… точніше, знайшов доказ того, про що й так підозрював. Солдат почув його думку, але нечітко. Якби він почув її виразніше, то повернувся б набагато швидше. До того ж він не запитав, звідки Генрі дізнався про його брата Френкі. Усе це тому, що на якомусь рівні свідомості солдат знав те саме, що й Генрі: вони інфіковані телепатією, уся їхня компанія, вони підхопили її, як такий собі дурнуватий вірус.
— Тільки в мене форма серйозніша, — уголос мовив Генрі, застібаючи куртку. — Те саме було з Пітом, Бобром і Джонсі. Але Піт і Бобер уже обидва мертві, а Джонсі… Джонсі…
— Джонсі важче за всіх, — задумливо промовив Генрі. І де тепер Джонсі?
Південь… Джонсі повернув на південь. Карантин, над яким так трусилися військові, був порушений. Генрі підозрював, що вони очікували на щось подібне. Це їх не турбувало. Вони гадали, що коли кілька осіб прослизне, це не порушить безпеки.
На думку Генрі, вони помилялися.
Овен із кухлем кави в руці чекав, доки хлопці з лазарету підуть разом зі своєю ношею. Після уколу морфію крики Мелроуза, дякувати Богові, перетворилися на незрозуміле бурмотіння і стогін. Перлі вийшов слідом за ними, і Овен лишився наодинці з Курцом.
Курц сидів у своєму плетеному кріслі і з цікавістю, трохи нахиливши голову набік, спостерігав за Овеном Андергіллом. Несамовитий божевільний знову зник, немов зняли страшну маску.
— Я думаю про число, — сказав Курц. — Назви його.
— Сімнадцять, — відповів Овен. — Цифри червоні. Як на пожежній машині.
Курц задоволено кивнув.
— Тепер ти спробуй передати мені.
Овен уявив дорожній знак обмеження швидкості «60 миль на годину».
— Шість, — подумавши, сказав Курц. — Чорна цифра на білому тлі.
— Близько, босе.
Курц відпив кави з кухля з написом «Я люблю свого діда». Овен теж відпив, зі щирим задоволенням. Брудна ніч і брудна робота, а кава у Фредді зовсім непогана.
Курц уже встиг надягти комбінезон. Сунувши руку у внутрішню кишеню, він витяг велику хустку. Секунду дивився на неї, потім, кривлячись від болю (старий не приховував, що в нього артрит), став на коліна і почав витирати плями крові Мелроуза. Овен, який вважав, що його вже ніщо не може здивувати, був вражений.
— Сер… — Чорт! — Босе…
— Помовч, — мовив Курц, не підводячи голови. Він старанно, як гарна прибиральниця, переходив від плями до плями. — Мій батько завжди казав: «Прибирай за собою. Наступного разу, може, хоч трохи подумаєш перед тим, як щось зробити». Як звали мого батька, салаго?
Овен подумки пошукав відповідь і вловив лише шматочок, як краєчок білизни під жіночою спідницею.
— Пол?
— Узагалі-то Патрік… Але близько. Андерсон вважає, що це хвиля і зараз вона поширюється. Телепатична хвиля. Як тобі така концепція, Овене? Схвалюєш?
— Так.
Курц кивнув, не дивлячись на нього, і продовжив витирати підлогу. «Концепція чудова, тільки в дійсності все не так красиво… Ти з цим теж згодний?»
Овен розсміявся. Старий не розучився дивувати. «Не грає з повною колодою карт на руках», — так іноді люди говорили про неврівноважених осіб. Курца ж, на думку Овена, зрозуміти було важко тому, що в нього карт на руках було більше, ніж ціла колода. У колоді цій завжди було кілька зайвих тузів. І двійок, а всі знають, що двійка — карта підступна.
— Присядь, Овене. Випий кави, сидячи на дупі, як нормальна людина, поки я розбираюся з цим. Мені це потрібно зробити.
Мабуть, дійсно потрібно, подумав Овен. Він сів і став пити каву. Так минуло п’ять хвилин, потім Курц, долаючи біль, звівся на ноги. Гидливо тримаючи хустку за краєчок, він відніс її на кухню, викинув у відро для сміття, після чого повернувся в крісло-гойдалку. Сьорбнув кави, скривився й відсунув кухоль.
— Холодна.
Овен підвівся.
— Я наллю свіжої…
— Ні. Сядь. Нам треба поговорити.
Овен сів.
— Там, біля корабля, ми трохи посварилися, ти і я, чи не так?
— Я не назвав би…
— Знаю, що не назвав би, але я знаю, що це було, і ти це знаєш. Коли на завданні стає спекотно, важко стримуватись, але це вже в минулому. Це має залишитися в минулому, бо я командир, а ти мій помічник і нам ще потрібно закінчувати цю справу. Ми зможемо працювати разом?
— Так, сер. — Чорт, знову це «сер». — Тобто босе.