— А ви впевнені, що такої людини немає?
— Майже впевнені. А якщо є… Для цього кордон і потрібен, — посміхнувся Курц. — Нам щастить, солдате. Шанси на появу Тифозних Мері невисокі, сірі чоловічки мертві, і весь Ріплі зосереджений на Джефферсон-тракт. Фортуна або Провидіння — вирішуй сам.
Курц опустив голову і стиснув пальцями перенісся, як людина, в якої нежить. Коли він знову підвів голову, в очах його стояли сльози. «Крокодилячі сльози», — подумав Овен, але насправді він не був у цьому впевнений. І доступу до думок Курца не мав. Або телепатична хвиля надто послабилась, або Курц знайшов спосіб зачинити двері. Однак коли Курц знову заговорив, Овен був майже впевнений, що чує справжнього Курца, людину, а не крокодила.
— З мене досить, Овене. Коли покінчимо з цією справою, я піду на відпочинок. Тут іще роботи, гадаю, днів на чотири, може, на тиждень, якщо погода буде така погана, як обіцяють. Заметіль розіграється не на жарт, але справжній кошмар на нас чекає завтра вранці. Мабуть, я можу почекати з виходом, але після цього… Я маю право піти на пенсію, тому нехай вирішують, убити мене чи платити мені. Гадаю, вони будуть платити, тому що я знаю забагато секретів — урок, який я засвоїв від Джона Едґара Гувера, — але я майже дійшов до тієї точки, коли стає однаковісінько. Це не найстрашніша операція, у якій мені доводилося брати участь. На Гаїті ми за одну годину відправили на той світ вісім сотень душ — у 1989-му це було, мені й досі сниться, як ми це робили, — тільки зараз гірше. Набагато. Тому що ці нещасні в сараї, на вигулі, в загорожі… вони американці . Люди, які їздять на «шеві», ходять на закупи до «Кей-марту»[124] і не пропускають жодної серії «Швидкої допомоги». Думка про те, що доведеться розстрілювати американців… знищувати американців… Від неї мене вивертає. Я зроблю це тільки тому, що це необхідно зробити, щоб покінчити з цією справою, і через те, що більшість із них усе одно помре, причому набагато боліснішою смертю. Скумекав?
Овен Андергілл нічого не сказав. Він сподівався, що обличчя його зберігає досконалу незворушність, але будь-яке мовлене слово відразу ж виказало б його дедалі більший жах. Він знав, що до цього йде, але чути таке…
Подумки він побачив, як солдати бредуть крізь сніг до загорожі, почув, як гучномовці наказують затриманим зібратись у сараї. У подібних операціях він ніколи не брав участі. Гаїті він пропустив, але знав, як усе має відбуватися. Як усе відбудеться й зараз .
Курц не зводив із нього уважного погляду.
— Не скажу, що твою сьогоднішню витівку забуто, що все залишилось у минулому, але ти мій боржник, салаго. Я й без читання думок розумію, як ти ставишся до того, що я кажу, і я не збираюся вмовляти тебе бути дорослішим і спуститися з небес на землю. Я можу сказати одне: ти мені потрібен. Цього разу ти повинен допомогти мені.
Сльози в очах. Непевне, ледь помітне посмикування кутиків губ. Дивлячись на Курца, легко можна було забути, що якихось десять хвилин тому він прострелив хлопцеві ногу.
Овен став думати: «Якщо я йому допоможу, вже не матиме значення, я спускав курок чи хтось інший. Я проклятий так само, як люди, що заганяли євреїв до «душових» у Берґен-Бельзені».
— Якщо почнемо об одинадцятій, до пів на дванадцяту впораємося, — сказав Курц. — Найпізніше — до полудня. І все залишиться позаду.
— Крім снів.
— Так. Крім них. Ти допоможеш мені, Овене?
Овен кивнув. Проклятий, не проклятий, а, зайшовши так далеко, він не повертатиме назад. Принаймні він зможе зробити так, щоб до жертв було виявлено милосердя… Якщо про масові бійні взагалі можна говорити, використовуючи поняття «милосердя». Потім його вразить убивча абсурдність цієї ідеї, але коли ти з Курцом віч-на-віч і його очі дивляться у твої очі, майбутнього не існує. Його безумство, зрештою, набагато заразніше за грибок Ріплі.
— Гаразд. — Курц відкинувся на спинку гойдалки з виснаженим і задоволеним виглядом. Потім знову дістав пачку сигарет, зазирнув усередину і простягнув її Овену. — Дві залишилося. Приєднаєшся?
Овен похитав головою.
— Я пропускаю, босе.
— Тоді йди. Якщо потрібно, неси свою дупу до лазарету і прийми сонати[125].
— Мені це не потрібне, — відповів Овен. Потрібне, звичайно, йому це вже було потрібне, але він нічого не прийматиме. Краще всю ніч узагалі не спати.
— Ну як хочеш. Звалюй. — Курц дозволив йому дійти до дверей. — І, Овене…
Овен обернувся, застібаючи куртку. За дверима вже було чути вітер. Він наростав, був серйознішим, ніж порівняно нешкідливий ураган Альберта, який пронісся цього ранку.
— Дякую, — промовив Курц. Одна велика, безглузда сльоза переповнила його ліве око і скотилася по щоці. Курц цього не помітив. Тієї миті Овен любив і жалів його. Незважаючи ні на що, незважаючи на те, що знав: він на це не заслуговує. — Дякую, друже.
Сніг дужчав. Генрі стояв під снігопадом, відвернувшись від сильного вітру і в очікуванні Андергілла дивлячись через плече на «Віннебаґо». Він залишився сам — снігова буря загнала решту затриманих до сараю, де був обігрівач. «Там, у теплі, напевне, вже народжуються найнеймовірніші чутки, — подумав Генрі. — Але краще чутки, ніж правда, яка в них просто перед носом».
Він почухав ногу, зрозумів, що робить, і роззирнувся на всі триста шістдесят градусів. Ані ув’язнених, ані охорони. Навіть за такого снігопаду в таборі було світло майже як опівдні і в усіх напрямках видимість була однаково доброю. Він на якийсь час залишився абсолютно сам.
Генрі нахилився і розв’язав сорочку, якою було перемотане місце, де ручка перемикання поворотників роздерла шкіру. Потім розтяг ширше дірку на блакитних джинсах. Люди, які заарештували його, зробили такий самий огляд у вантажівці, де вже сиділо п’ятеро біженців (дорогою до крамниці Ґосселіна вони підібрали ще трьох). Тоді він був чистий.
Тепер він не був чистий. У вкритому кіркою центрі ранки росла тоненька смужка червоного мережива. Якби він не знав, на що звертати увагу, то вирішив би, що то кров, яка сочиться з ранки.
«Байрус, — подумав він. — О чорт. Це кінець. На добраніч, місіс Калабаш, де б ви не були»[126].
У верхній частині поля зору блиснув вогник, Генрі випростався і побачив Андергілла, який зачиняв двері «Віннебаґо». Генрі швидко знову перев’язав сорочкою ногу і підійшов до огорожі. Голос у голові спитав, що він робитиме, якщо Андергілл на його поклик не відповість і просто пройде повз. Той самий голос забажав дізнатися, чи справді Генрі має намір здати Джонсі.
У сяйві прожекторів, пригнувши голову під напором снігу та вітру, Андергілл наближався до огорожі.
Двері зачинилися. Курц дивився на них, потягуючи цигарку і повільно погойдуючись у кріслі. У що з того, що він наплів, повірив Овен? Овен розумний, Овен — боєць, Овен не позбавлений ідеалізму… Курц вважав, що Овен повірив у все, в нього навіть сумнівів не виникло. Адже, врешті-решт, більшість людей вірять у те, у що хочуть вірити. Джон Діллінджер, найзапекліший грабіжник банків тридцятих років, теж був бійцем хоч куди, але все одно повірив Анні Сейдж і попрямував до кінотеатру «Biograph». Він подивився «Мангеттенську мелодраму», після чого федерали пристрелили його в провулку біля кінотеатру, як скаженого пса, яким він і був. Анна Сейдж теж вірила в те, у що хотіла вірити, але вони все одно депортували її назад до Польщі[127].
Завтра ніхто не вийде з крамниці Ґосселіна, крім команди обраних, дванадцяти чоловіків і двох жінок, які входили до групи «Долина Імперіал». Овена Андергілла серед них не буде, хоч він і мав шанс. До тієї хвилини, коли ввімкнув сірих чоловічків на загальний канал, Курц був упевнений, що Овен увійде до групи. Але все змінилося. Так казав Будда, і принаймні в цьому старий вузькоокий язичник мав рацію.
124
«Kmart» — мережа недорогих магазинів, одна з найбільших у США.
125
Соната (залеплон) — снодійний, седативний препарат.
126
«Good night, Mrs. Calabash, wherever you are» — фраза, якою закінчував свої радіопередачі славнозвісний американський співак, актор і комік Джиммі Дуранте.
127
Автор змінює батьківщину Анни Сейдж. Насправді вона була родом із Румунії.