— А тепер слово від нашого спонсора, — вставив Овен, і Курц задоволено розсміявся.
— З часом буде оголошено, що Ріплі виявився дещо стійкішим до антибіотиків, ніж передбачалось, і що велика кількість пацієнтів померла. Ми назвемо імена людей, які вже мертві — через Ріплі або через ці моторошні імпланти, хай їм грець. Знаєш, як хлопці називають імпланти?
— Так, лайнотхір. Президент згадає про них?
— У жодному разі. Хлопці, які відповідають за ці справи, вважають, що розповідь про лайнотхорів може засмутити середньостатистичного американця. Як і те, яким чином ми розв’язуємо проблеми тут, у крамниці Ґосселіна, у цьому мальовничому куточку сільської місцевості.
— Можна сказати, остаточно розв’язуємо, — сказав Овен. Він докурив сигарету до самого фільтра й оббив попіл об край порожнього кухля з-під кави.
Курц підняв очі і впер незмигний погляд в Овена.
— Можна сказати й так. Ми збираємося знищити приблизно триста п’ятдесят осіб, переважно чоловіків, але я не можу поручитися, що під зачистку не потрапить кілька жінок і дітей. Робиться це, зрозуміло, для того, щоб захистити людство від пандемії і, цілком імовірно, підкорення. Серйозний привід.
Овен не зміг утриматися від думки: «Гітлеру б точно сподобалось», — але він як міг прикрив її іншими думками, щоб Курц її не почув або не відчув. Хоча хто його знає? Курц — слизька риба.
— Скількох ми зараз утримуємо? — запитав Курц.
— Близько сімдесяти. Ще вдвічі більше їдуть із Кінео. Якщо погода не погіршиться, вони будуть тут близько дев’ятої.
Погіршення погоди очікувалось, але не раніше ніж опівночі.
Курц покивав.
— Так-так. Плюс, скажімо, осіб п’ятдесят північніше, ще десь сімдесят із Сент-Кеп і сіл на південь від нас… і наші хлопці, про них теж не можна забувати. Респіратори, здається, допомагають, але в медичних звітах уже згадуються чотири випадки зараження Ріплі. Солдати про це, звичайно, не знають.
— Не знають?
— Висловлюсь інакше, — сказав Курц. — Їхня поведінка не дає приводу припускати, що їм про це відомо. Так улаштовує?
Овен знизав плечима.
— За легендою, — продовжив Курц, — затриманих відправляють до спеціального надсекретного медичного закладу, щось на зразок Зони 51[121], де їх обстежують і, якщо є необхідність, залишають на тривале лікування. Це буде остання офіційна заява про них — якщо все піде за планом, — але наступні два роки час від часу буде просочуватись інформація про заразу, яка розповзається всупереч зусиллям найкращих медиків… про божевілля… про жахливі фізичні зміни, про які краще взагалі не розповідати… про смерті як визволення. Громадськість замість того, щоб обурюватися, зітхне з полегшенням.
— У той час як насправді…?
Він хотів почути, як Курц скаже це, але помилився. Тут жучків не було (хіба що між вухами Курца), але бос завжди був насторожі. Він підняв руку, зобразив пальцями пістолет і тричі зігнув великий палець. При цьому він не відривав очей від Овена. «Очі крокодила», — подумав Овен, а вголос запитав:
— Що, всіх? Тих, у кого немає Ріплі, разом з тими, у кого є? А що буде з нами? Солдатами, які теж здорові?
— Хлопцям, які здорові зараз, боятися нічого, — відповів Курц. — Ріплі підхопили тільки легковажні. Є там одна… одна дівчинка років чотирьох, гарненька, як чортеня. Дивишся на неї й так і чекаєш, що вона от-от кинеться танцювати прямо посеред сараю і заспіває «На літаку “Льодяник”»[122].
Курц щиро вважав, що вдало пожартував, і, можливо, у його словах була частка дотепності, але Овена накрила хвиля жаху. «Чотирирічна дівчинка, — подумав він. — Та що ж це таке?»
— Гарненька. І небезпечна, — промовляв Курц. — Ріплі росте на одному зап’ясті, видно під лінією волосся і в кутику одного ока. Найпоширеніші місця. Коротше кажучи, один солдат дав їй цукерку, ніби якійсь голодній косовській дитинці, і вона поцілувала його. Дуже мила картинка, так і проситься на фото, от тільки тепер у нього на щоці червоний відбиток губ, і це зовсім не помада. — Курц скривився. — Він, коли голився, порізався. Маленька ранка, яку майже й не видно навіть, але цього виявилося досить. Схоже відбувається і з іншими. Правила не змінюються, Овене. Необачність убиває. Якийсь час може щастити, але кінець завжди один. Необачність убиває. Але радий повідомити, що більшість наших хлопців переживуть цей рейвах. Нам, звичайно, доведеться до кінця життя проходити планові медичні перевірки, не кажучи вже про раптові перевірки, але в цьому є й позитивний бік: якщо в когось з’явиться якийсь рак у дупі, його відловлять іще на ранній стадії.
— А цивільні, ті, які чисті? Що буде з ними?
Курц перехилився вперед із якнайбезпосереднішим, якнайпереконливішим щирим виглядом. Кожен, хто бачив його таким, мав миттю відчути себе задоволеним, що йому пощастило споглядати Курца без маски («Дві третини Паттона, одна третина Распутіна, додати води, розмішати й подавати»). Раніше з Овеном це спрацьовувало, але не зараз. Распутін не був маскою, а оцей вираз — був.
Хоча навіть зараз — і це найстрашніше — він не був до кінця впевнений.
— Овене, Овене, Овене! Увімкни мозок, розумний мозок, яким наділив тебе Господь. Ми можемо вести спостереження самі за собою, не викликаючи підозр і не провокуючи всесвітньої паніки, хоча паніки і так буде більш ніж досить після того, як наш обраний з мінімальною перевагою президент уб’є коня пуку. З трьома сотнями цивільних ми не зможемо цього зробити. Навіть якщо ми відправимо їх до Нью-Мексико й поселимо в якомусь закритому селі років на п’ятдесят-сімдесят за рахунок платників податків. А якщо хоч один із них утече? А якщо — і, я гадаю, наші розумники цього побоюються найбільше, — якщо з часом Ріплі мутує? Замість того щоб відмерти, перетвориться на щось іще заразніше і набагато стійкіше до довкілля, яке вбиває його тут, у Мейні? Якщо Ріплі розумний, він небезпечний. А навіть якщо й ні… а раптом він слугує сірим чоловічкам таким собі маяком, міжпланетним дорожнім знаком, який указує на наш світ: ням-ням, приходьте, беріть, тут водиться смакота… і її багато.
— Кажете, краще перестрахуватися, ніж потім шкодувати?
Курц, сяючи лицем, відкинувся на спинку стільця.
— Саме так! Сказав — як зав’язав!
«Може, й зав’язав, — подумав Овен, — тільки поза тим вузлом лишилося ще чимало такого, про що ми не говоримо. Ми думаємо тільки про себе. Ми, якщо треба, нещадні, але навіть Курц дбає про своїх салаг. А цивільні — це всього лише цивільні. Якщо потрібно їх палити, хто про них стане замислюватися?»
— Якщо ти сумніваєшся, що Бог є і що Він хоча б частину свого часу проводить у турботах про старих добрих гомо сапієнс, подивись, як усе відбувалося, — запропонував Курц. — Спочатку з’явилися вогні в небі і були відразу помічені. Одне з повідомлень надійшло від самого Реджинальда Ґосселіна. Потім з’явилися сірі чоловічки, причому саме в ту єдину пору в році, коли в цих забутих Богом лісах бувають люди . Двоє людей бачили, як корабель опускається.
— Збіг.
— Божа милість! Їхній корабель падає, про їхнє прибуття стає відомо, холод убиває і їх, і галактичну пошесть, яку вони з собою привезли. — Перелічуючи, Курц швидко загинав довгі пальці, білі вії моргали. — Але й це ще не все. Вони пускають у хід імпланти, і ці бісові штуки не спрацьовують. Замість того щоб гармонійно співіснувати зі своїми господарями, вони перетворюються на канібалів і вбивають їх. Винищення тварин пройшло як слід. Ми знищили десь близько ста тисяч голів, і зараз по всьому кордону Касл-каунті смажать барбекю. Навесні або влітку нам би довелося хвилюватися через комах, які могли б рознести Ріплі за межі зони, але в листопаді це питання не стоїть.
— Які-небудь тварини все одно втекли.
— Так, і тварини, і люди. Але Ріплі поширюється повільно. Усе буде добре, адже ми відловили більшість заражених, корабель був знищений, а те, що вони нам принесли, не палає, а тліє. Ми відправили їм просте послання: приходьте з миром або спопеляйте нас своїми бластерами, але не намагайтеся знову підкорювати у такий спосіб, тому що він не працює. Ми не думаємо, що вони знову з’являться, принаймні найближчим часом. Вони нас задрочували півстоліття, перш ніж дійшли до цього. Шкода тільки, що не вдалося добути їхній корабель для наших учених голів… Хоча він міг виявитися надто зараженим Ріплі. Знаєш, чого ми боялися найбільше? Що сірі чоловічки або Ріплі знайдуть Тифозну Мері[123], людину, яка сама не захворіє, але розноситиме заразу.
121
Секретна військова база на півдні штату Невада.
122
«On the Good Ship Lollipop» — пісня з кінофільму «Сяйливі оченята» (1934), у якому її виконала шестирічна актриса Ширлі Темпл.
123
Мері Маллон, також відома як Тифозна Мері, — перша людина в США, яку було визнано здоровим рознощиком черевного тифу. За час роботи кухарем заразила сорок сім осіб, троє з яких померли.