Та жінка у моєму будинку.
А ще Біна, наші пошуки в інтернеті та її стримане похропування вночі. А сьогодні: недовіра від Еда; той телефонний дзвінок від «Джейн»; житло Девіда, лють Девіда; хрипкий голос доктора Філдінґа в моїх вухах.
Невже минули тільки два дні?
доктор_тут: Привіт! Як ви?
Тоді вона обірвала розмову на холодній ноті, але я вище цього.
БабуняЛіззі: У мене все добре, але, перш за все, мені ДУЖЕ прикро, що так раптово минулого разу закінчила розмову.
Добре.
доктор_тут: Усе нормально! У всіх є свої справи!
БабуняЛіззі: Річ не в тім, ПРИСЯГАЮСЯ. Мій інтернет пішов у засвіти! Хай спочиває з миром.
БабуняЛіззі: Таке трапляється раз на кілька місяців, але цього разу це було в четвер, і компанія не змогла когось прислати сюди аж до вихідних.
БабуняЛіззі: Мені ДУЖЕ шкода, навіть не уявляю, що ви про мене думаєте.
Підношу келих до рота, п’ю. Відставляю його, п’ю з іншого келиха. Я було подумала, що Ліззі не хоче слухати мою плаксиву історію. Бракує мені віри в людей.
доктор_тут: Будь ласка, не вибачайтеся! Всяке трапляється!
БабуняЛіззі: Я себе відчуваю тією, що римується зі щукою!!
доктор_тут: Нічого подібного.
БабуняЛіззі: Пробачаєте мене?
доктор_тут: Нема що пробачати! Сподіваюся, що у вас усе добре.
БабуняЛіззі: Так, усе чудово. У мене гостюють мої сини:-)
доктор_тут::-) Дійсно? Вам, мабуть, дуже приємно!
БабуняЛіззі: Так, це чудово, що вони тут зі мною.
доктор_тут: Як їх звуть?
БабуняЛіззі: Бо.
БабуняЛіззі: Та Вільям.
доктор_тут: Чудові імена.
БабуняЛіззі: Чудові хлопці. Вони завжди багато допомагали мені. Особливо, коли Річард хворів. Ми їх достойно виховали!
доктор_тут: Згодна з вами!
БабуняЛіззі: Вільям щодня дзвонить мені з Флориди. Говорить ПРИВІТУЛІ своїм найгучнішим голосом, і я просто усміхаюсь!!! Щоразу зачіпає за живе.
Я теж усміхаюся.
доктор_тут: У мене в сім’ї завжди говорять «вгадай, хто», коли я з ними розмовляю!
БабуняЛіззі: Мені подобається!
Я думаю про Лівві та Еда, чую їхні голоси у себе в голові. До горла підступає клубок. Я відсьорбую ще трохи вина.
доктор_тут: Вам, напевно, дуже весело тепер, коли ваші діти з вами.
БабуняЛіззі: Анно, це й справді ТАК гарно. Вони зараз у своїх старих кімнатах, ніби у «старі часи».
Вперше за останні кілька днів я відчуваю себе розслабленою, впевненою. Навіть корисною. Так, ніби я знову опинилася на Вісімдесят восьмій вулиці, у своєму кабінеті й допомагаю пацієнтові. Тільки об’єднуйтесь.
Мені це потрібно, можливо, навіть більше, ніж Ліззі.
Отож, коли надворі темнішає й тіні розпливаються по моїй стелі, я переписуюся із самотньою бабусею за тисячі миль від мене. Ліззі любить готувати, оповідає вона мені; улюблена страва хлопців — це «моє знамените тушковане м’ясо (хоча не надто знамените)», а ще вона пече «брауні[212] з вершковим сиром щороку для пожежного депо». Раніше у неї був кіт — тут я розповідаю їй про Панча, — але тепер вона має кролика, «коричневу дівчинку, яку звати Петунія». Хоча вона й не кіноман, але Ліззі подобаються кулінарні передачі та «Гра престолів»[213]. Останнє мене дивує — досить жорстко.
І, звісно, вона розповідає про Річарда. «Ми всі за ним дуже сумуємо». Він був вчителем історії, методистським священиком, фанатом залізничних потягів («мав велику модель у себе в підвалі»), люблячим батьком, хорошим чоловіком.
Хороший чоловік та люблячий батько. Несподівано в думках з’являється Алістер. Я здригаюся, занурююсь глибше у свій келих.
БабуняЛіззі: Сподіваюся, вам зі мною не дуже нудно…
доктор_тут: Зовсім ні.
Дізнаюся, що Річард був не просто достойним чоловіком, а й дуже відповідальним, завідував усією хатньою роботою: обслуговуванням побутової техніки, електроніки («Вільям приніс мені Еппл ТіВі, з яким я не можу дати собі ради», — дратується Ліззі), ландшафтним дизайном, рахунками. За його відсутності, пояснює вдова, «я просто приголомшена. Відчуваю себе якоюсь старушенцією».
Я барабаню пальцями по мишці. Це не зовсім синдром Котара[214], але я можу запропонувати кілька швидких кроків. Нумо, розберімося з цим, пишу я їй, — й одразу ж моя кров розігрівається, як і кожного разу, коли я пояснюю пацієнтові суть проблеми.
Витягую олівець із шухляди, шкрябаю пару слів на папірці для нотаток із клейкою смужкою. В офісі я використовувала блокнот «Молескін»[215] і авторучку. Різниці ніякої.
Догляд за домом: Перевірте, чи є якийсь місцевий майстер, який би міг навідуватися до вас раз на тиждень — вона це зможе зробити?
БабуняЛіззі: Так, є Мартін, який працює в нашій церкві.
доктор_тут: Чудово!
Електроніка: Більшість молодих людей добре пораються з комп’ютерами та телевізорами. Не впевнена, скількох підлітків Ліззі знає, але…
БабуняЛіззі: У Робертсів на моїй вулиці є син з айпадом.
доктор_тут: Те, що треба!
Рахунки (найважча частина для неї, як мені здається; «оплачувати в мережі надто складно, забагато різних профілів і паролів»): їй слід вибрати послідовні та легкі для запам’ятовування слова для імені користувача та пароля — я раджу їй власне ім’я, чи ім’я сина, чи день народження близької людини, але замінити деякі літери на цифри та символи. W1LL1@M, наприклад.
Пауза.
БабуняЛіззі: Моє ім’я тоді буде L1221E.
Я знов усміхаюсь.
доктор_тут: Запам’ятовується!
БабуняЛіззі: Сміюся вголос[216].
БабуняЛіззі: В новинах говорили, що мене можуть «хакернути». Мені варто за це хвилюватись?
доктор_тут: Не думаю, що хтось розгадає ваш код!
Принаймні, я на це сподіваюся. Це сімдесятирічна бабуся з Монтани.
Нарешті, робота на подвір’ї: «Зими тут дуже холодні», зазначає Ліззі, тож їй потрібен хтось, хто прибирав би сніг із даху, посипав сіллю доріжку, зрубував бурульки зі стічних труб… «Навіть якби я могла вийти на вулицю, там по вуха роботи, щоб приготуватися до зими».
доктор_тут: Ну що ж, сподіваймося, що до того часу ви повернетеся в зовнішній світ. Але в будь-якому випадку, можливо, Мартін із церкви допоможе вам із цим. Або сусідські діти. Не варто недооцінювати силу десяти доларів за годину!
БабуняЛіззі: Так. Дуже гарні ідеї.
БабуняЛіззі: Дуже вам дякую, докторко Анно. Мені вже НАБАГАТО краще.
Проблему вирішено. Пацієнт отримав допомогу. Відчуття, ніби я свічуся ізсередини. Сьорбаю вина.
І ми повертаємося до тушкованого м’яса та ще до кролів, та ще до Вільяма з Бо.
Світло у вітальні Расселлів. Я виглядаю з-за екрана комп’ютера й бачу, як та жінка заходить до кімнати. Усвідомлюю, що вже не думала про неї більше години. Сеанс із Ліззі йде мені на користь.
БабуняЛіззі: Вільям повернувся з покупками. Дуже сподіваюся, що він не забув купити пончики, про які я його просила!
БабуняЛіззі: Мушу піти зупинити його, доки він усі не з’їв.
доктор_тут: Звісно!
БабуняЛіззі: Ви вже можете виходити на вулицю, btw[217]?
Між іншим, btw. Вона опановує інтернет-сленг.
Я розпластую пальці, розгортаю їх над клавіатурою. Так, я змогла вийти на вулицю. По факту двічі, між іншим.
доктор_тут: На жаль, безуспішно.
Не варто в це заглиблюватись.
БабуняЛіззі: Сподіваюся, скоро вам покращає…
доктор_тут: Я також!
Вона виходить з мережі, а я допиваю свій келих. Відставляю його на стіл.
Відштовхуюсь ногою від підлоги, крісло повільно крутиться. Стіни обертаються довкола мене.
Я сприятиму зціленню й добробуту. Сьогодні я це й зробила.
Заплющую очі. Я допомогла Ліззі приготуватися до життя, допомогла їй жити трішки повніше. Допомогла їй знайти спокій.
212
Browny — шоколадний десерт у різних формах (кекс, тістечко, торт) із м’якою і вологою структурою.
213
«Game of Thrones» (2011–2019) — американський телесеріал у жанрі фентезі, відомий своїми жорстокими й відвертими сценами.
214
Синдром Котара — психопатологічний розлад, коли хворі переконані у власному зникненні, стверджують, що в них або відсутні внутрішні органи, або вони не працюють, або гниють. (Прим. ред.)
215
Moleskine — торговельна марка італійської компанії Modo & Modo, що спеціалізується на канцтоварах.
216
«БабуняЛіззі» демонструє знання змісту абревіатури LOL, але тут свідомо пише сталий вираз без скорочень. (Прим. ред.)
217
Абревіатура btw (by the way) — скорочення «між іншим» або «до речі». (Прим. ред.)