— У тебе є пиво?
— Є вино. — Я згадую про дві пляшки у мене на столі нагорі, з ними два келихи. Їх, мабуть, варто спорожнити. — Мені відкоркувати пляшечку?
— Звісно.
Я проходжу повз Девіда до шафки — від нього пахне «Айворі»[220] — і витягую пляшку червоного.
— Мерло підійде?
— Я навіть не знаю, що то.
— Це гарне червоне.
— Звучить непогано.
Відчиняю іншу шафку. Порожньо. Тягнуся до посудомийки. В руках дзенькає пара келихів; я ставлю їх на острів, висмикую корок із пляшки й наливаю.
Він присуває один келих до себе, нахиляє його в мій бік.
— Будьмо, — кажу я й роблю ковток.
— Справа в тому, — каже він, перекочуючи келих у долоні, — що я відмотав строк.
Я спочатку киваю, тоді відчуваю, як розширюються очі. Здається, я ще ніколи не чула, щоб хтось так говорив. Окрім персонажів фільмів, принаймні.
— У тюрмі? — Чую своє дурнувате запитання.
Він усміхається.
— У тюрмі.
Я знову киваю.
— Що ти… За що ти сидів?
Він спокійно мене розглядає.
— Напад. — Тоді: — На одного чоловіка.
Я витріщаюсь на нього.
— Це змушує тебе нервувати, — зауважує він.
— Та ні… — Брехня зависає у повітрі. — Я просто здивована, — кажу я йому.
— Я мав би щось сказати про це. — Він чухає щелепу. — Перед тим, як заселитися, тобто. Я зрозумію, якщо ти захочеш, щоб я виїхав.
Я не знаю, чи він це серйозно. Хіба я хочу, щоб він виїхав?
— Що… сталося? — питаю я.
Він слабко зітхає.
— Бійка у барі. Нічого надзвичайного. — Знизує плечима. — Тільки в мене вже був привід раніше. Така от ситуація. Дві помилки.
— Я думала, має бути три[221].
— Залежить від того, хто ти.
— М-м, — вимовляю я так, наче це відкриття не підлягає подальшому обговоренню.
— А мій держ був алконавтом.
— М-м, — повторюю я, обдумуючи, що це може означати. Державний захисник?
— Тому я відсидів чотирнадцять місяців.
— Де це було?
— Бійка чи тюрма?
— І те, й інше.
— І те, й інше — у Массачусетсі.
— Овва.
— Ти хочеш знати… типу… деталі?
Хочу.
— Та ні.
— То була дурниця. Через пиятику.
— Я розумію.
— Але саме там я навчився… Ну, розумієш. Приглядати за своєю… територією.
— Я розумію.
Ми так і стоїмо, опустивши очі, ніби двоє підлітків на танцях.
Я переступаю з ноги на ногу.
— Коли тебе… Коли ти відмотав строк? — Де доречно, використовуй словник пацієнта.
— Вийшов у квітні. На літо залишився у Бостоні, потім переїхав сюди.
— Розумію.
— Ти повторюєш одне й те саме, — каже він, але з дружніми нотками у голосі.
Я посміхаюсь.
— Що ж. — Прочищаю горло. — Я проникла на твою територію, хоча не варто було. Звісно, що ти можеш залишатися. — Це я серйозно? Думаю, що так.
Він п’є вино.
— Просто хотів, щоб ти знала. І, — додає він, кивнувши келихом у мій бік, — ця штука дуже смачна.
— Я не забув про стелю, знаєш?
Ми на дивані, допиваємо третій келих — тобто третій для нього, четвертий для мене, отже, сім келихів у підсумку, якби ми рахували, хоча ми не рахуємо, — тому мені потрібна якась мить, щоб вловити, про що це він.
— Яку стелю?
Він показує.
— Дах.
— Дійсно. — Я підіймаю погляд, так, ніби можу подивитися крізь кістяк будинку на стелю. — Ой, справді. Чому ти про це згадав?
— Ти просто говорила, що як тільки зможеш виходити на вулицю, ти будеш виходити туди. Перевіряти, як там справи.
Я таке говорила?
— Поки що такого не передбачається, — сухо відповідаю я… сухувато. — Я навіть не можу пройтися по саду.
Легенький посміх, нахил голови.
— Можливо, якось. — Він ставить келих на столик, встає. — Де в тебе туалет?
Я повертаюся на дивані.
— Отам.
— Дякую. — Він бреде до червоної кімнати.
Я перекидаюся на диван. Подушка шепоче мені на вухо, коли я хитаю головою туди-сюди. Я бачила, як мою сусідку вдарили ножем. Ту жінку, з якою ти ніколи не бачився. Ту жінку, яку ніхто не бачив. Будь ласка, повір мені.
Чую, як сеча бурить унітаз. Колись так робив Ед, дзюркотів із такою силою, що чути було навіть із зачиненими дверима, ніби він намагався пробити дірку в порцеляні.
Злив туалету. Сичання крану.
Хтось у її будинку. Хтось, хто вдає із себе її.
Відчиняються та зачиняються двері в туалет.
Її син та чоловік брешуть. Вони усі брешуть. Я занурююся глибше в подушку.
Витріщаюся на стелю, де лампочки, мов прищі. Заплющую очі.
Допоможи мені знайти її.
Скрип. Якась завіса. Девід, можливо, повернувся донизу. Я повертаюся набік.
Допоможи мені знайти її.
Та коли за мить я розплющую очі, він повертається та шльопається на диван. Я випрямляюся, усміхаюсь. Він усміхається у відповідь, дивиться повз мене.
— Гарненька.
Я обертаюсь. То Олівія, світиться у сріблястій рамці.
— У тебе внизу є її фотографія, — згадую я. — На стіні.
— Ага.
— Чому ти її не зняв?
Він знизує плечима.
— Не знаю. Не мав чим її замінити. — Він спустошує свій келих. — А де вона, між іншим?
— Зі своїм татом. — Ковтаю вино.
Пауза.
— Сумуєш за нею?
— Так.
— А за ним?
— Сумую, справді.
— Часто з ними розмовляєш?
— Постійно. Якраз учора, між іншим.
— Коли ти з ними побачишся наступного разу?
— Мабуть, не найближчим часом. Але скоро, сподіваюсь.
Я не хочу говорити про це, про них. Зараз хочу поговорити про жінку за сквером.
— Глянемо на ту стелю?
Сходи в’ються догори, у чорноту. Я веду; Девід іде за мною.
Доки ми проходимо повз кабінет, щось прокочується повз мою ногу. Панч крадеться донизу.
— То був кіт? — запитує Девід.
— То був кіт, — підтверджую я.
Ми підіймаємося повз спальні, які також залиті темрявою, до найвищого сходового майданчика. Я ляскаю рукою по стіні, шукаючи вимикач. У раптовому освітленні бачу, що Девід дивиться мені у вічі.
— Ніби гірше не стало, — кажу я, показуючи на пляму згори, що розійшлася по люку, наче синець.
— Ні, — погоджується він. — Але стане. Я займуся цим на тижні.
Тиша.
— Ти дуже зайнятий? Багато роботи знаходиш?
Нічого.
Цікаво, чи можу розповісти йому про Джейн. Цікаво, що він на це скаже.
Та не встигаю я вирішити, як він мене цілує.
55
Ми на підлозі майданчика, шорсткий килим натирає мені шкіру; тоді він бере мене на руки й несе до найближчого ліжка.
Його рот поєднаний з моїм; щетина наждаком треться об мої щоки й підборіддя. Одна рука жорстко прочісує моє волосся, доки інша смикає за пояс. Я втягую живіт, коли халат відслоняється й широко розгортається, а він цілує мене міцніше, цілує шию, плечі.
Відкинуто пряжу, вітром довкола її розкидає;
По різних боках тріщить і дзеркальне скло;
«Я ледь животію від тіней», — ридає
Леді з Шалот[222].
Чому Теннісон? Чому зараз?
Я так довго цього не відчувала. Я так довго не відчувала.
Я хочу це відчути. Я хочу відчувати. Мені вже остогидли тіні. Я так страждаю від тіней.
Пізніше, у темряві, я проводжу пальцями по його грудях, його животу, по лінії волосся, що тягнеться від пупка, ніби довгий запал вибухівки.
Він тихо дихає. А тоді я засинаю. Мені напівсняться заходи сонця і Джейн; та в якийсь момент я чую м’яку ходу на майданчику, і, на власний подив, сподіваюся, що він повернеться до ліжка.
Неділя, 7 листопада
56
Коли я прокидаюся, голова розколюється, Девіда немає. Його подушка холодна. Я притискаюсь до неї обличчям; вона пахне потом.
Перекочуюсь на свій бік, геть від вікна, геть від світла.
220
Ivory — американська марка мила.
221
«Закон трьох помилок» — законодавча норма у США, яка передбачає, що порушник може вчинити три правопорушення, перш ніж його можна буде засудити на тривалий термін як за один серйозний злочин. Не поширюється на раніше засуджених. (Прим. пер. і ред.)
222
Неточна цитата з романтичної балади «Леді Шалот» (1832) англійського поета Альфреда Теннісона (1809–1892). (Прим. пер. і ред.)