Їй подобалися рідкісні оказії, коли вона зустрічала Рорка на якомусь зібранні, куди його приводили Геллер або Енрайт. Їй подобалося ввічливе безособове «міс Франкон» із його вуст. Вона насолоджувалася нервовою стурбованістю господині та її намаганнями не дозволити їм двом зіштовхнутися чоло в чоло. Вона знала, що люди навколо очікують якогось вибуху, якогось скандального вияву ворожнечі, що ніяк не виникав. Вона не шукала Рорка поглядом, але й не уникала його. Якщо вони опинялися в одній групі людей, то розмовляли одне з одним так, як розмовляли б із будь-ким іншим. Це не потребувало зусиль; це було правильно і по-справжньому; це виправдовувало все, навіть ці зібрання. Їй здавався доречним той факт, що тут, серед людей, вони повинні бути незнайомцями; незнайомцями й ворогами. Вона думала: «Ці люди можуть здогадуватися про чимало речей, що нас пов’язують, мене та його, крім того, хто ми насправді одне для одного». Це робило пам’ятні для неї миті яскравішими, ці миті, незіпсовані поглядами інших людей, їхніми словами, їхніми знанням. Вона думала: немає світу поза ним і мною. Її охоплювало власницьке почуття, що вона його не могла пізнати деінде. Вона ніде так не володіла ним, як у кімнаті з чужинцями, де лише зрідка поглядала на нього. Якщо вона дивилася на нього через кімнату і бачила, як він розмовляє з порожніми, байдужими обличчями, то знеохочено відверталася; якщо обличчя були ворожі, то вдоволено спостерігала якусь мить; сердилася, коли бачила усмішку, теплоту чи доброзичливість на зверненому до нього обличчі. Це не були ревнощі; їй було байдуже, чоловіче чи жіноче то обличчя; зичливість обурювала її так само, як зухвалість.
Її катували своєрідні речі: вулиця, на якій він жив, сходи в його будинку, автівки, що завертали за ріг його кварталу. Машини особливо її обурювали; їй хотілося змусити їх їздити іншою вулицею. Вона дивилася на відро зі сміттям біля сусідніх дверей і гадала, чи стояло воно там, коли він ішов зранку на роботу, чи зауважив він зіжмакану пачку з-під цигарок на купі сміття. Якось на сходовому майданчику вона побачила чоловіка, який виходив із ліфта, і на мить отетеріла: їй завжди здавалося, що Рорк — єдиний мешканець цього будинку. Піднімаючись у маленькому, без обслуги ліфті, вона притулялася до стіни, схрестивши руки на грудях і обіймаючи себе за плечі, й почувалася затишно та інтимно, наче під теплим душем. Вона згадувала про це, коли якийсь джентльмен розповідав їй про останню виставу на Бродвеї, поки Рорк цмулив коктейль у іншому кутку зали, і коли чула, як господиня будинку шепоче до когось: «Боже мій, я не думала, що Ґордон приведе Домінік — я знаю, що Остін розсердиться на мене, бо його приятель, Рорк, теж тут є, ви ж знаєте».
Пізніше, лежачи в його ліжку, із заплющеними очима, розпашіла, з вологими губами, втрачаючи відчуття меж, встановлених нею ж, утрачаючи відчуття власних слів, вона жебоніла:
— Рорк, сьогодні там був один чоловік, який говорив з тобою, і він до тебе всміхався, телепень, який телепень, минулого тижня він бачив кількох кінокоміків і полюбив їх, я хотіла сказати йому: не дивися на нього, ти не маєш права дивитися, на кого тобі заманеться, не люби його, інакше будеш змушений зненавидіти решту світу, саме так, ти, чортів бовдуре, той чи інший, не одночасно, не тими самими очима, не дивися на нього, не люби його, не заохочуй, ось що я хотіла йому сказати, тільки не тебе, я не можу дивитися на це, не можу витерпіти, готова на будь-що, лише б забрати тебе від цього, з їхнього світу, від них усіх, на будь-що, Рорк… — Вона сама не чула, що каже, не бачила його усмішки, не помічала повного розуміння в його очах. Лише бачила його обличчя над своїм і не мусила нічого від нього приховувати і залишати недомовленим — все було ясно, вирішено, знайдено.
Пітер Кітінґ був ошелешеним. Раптова відданість Домінік його кар'єрі вражала, тішила і давала неабиякі прибутки; всі йому це казали; але у певні моменти він не почувався ні враженим, ані втішеним, а лише зніяковілим.
Він намагався уникати Ґая Франкона.
— Пітере, як тобі це вдалося? Як ти це зробив? — допитувався Франкон. — Вона, мабуть, шаленіє від тебе! Хто б подумав, що саме Домінік?.. І хто б міг подумати, що вона на таке здатна? Вона зробила б мене мільйонером, якби вдалася до цих своїх фокусів п’ять років тому. Але, звісно, батько не надихає так, як… — та вловивши понурий вираз Кітінґового обличчя, змінив закінчення речення: — як її прихильник, скажімо.
— Послухай, Ґаю, — почав було Кітінґ, але затнувся, зітхнув і пробурмотів: — Будь ласка, Ґаю, ми не маємо…
— Знаю, знаю, знаю. Не маємо поспішати. Але, чорт забирай, Пітере, entre nous, хіба вона не робить це так публічно, наче заручини? І голосніше. — Потім його усмішка зів’яла, і Франконове обличчя стало щире, миролюбне, відверто постаріле в одному з тих рідкісних спалахів справжньої гідності. — Я задоволений, Пітере, — просто промовив він. — Я хотів, щоб це сталося. Зрештою, я завжди любив Домінік. І я щасливий. Я знаю, що віддаю її в хороші руки. Її, а згодом і все інше.
— Послухай, старий, ти мені вибачиш? У мене такий божевільний графік — спав нині лише дві години, фабрика Колтона, ти ж знаєш, Господи, що за робота! — дякуючи Домінік — сказитися можна, але зачекай, ось коли побачиш! А ще як побачиш чек!..
— Хіба вона не чудова? Ти можеш сказати мені, нащо вона це робить? Я запитував у неї, але не зміг второпати ані слова, вона намолола найшаленіших нісенітниць, ти ж знаєш, як вона висловлює свої думки.
— Пусте, ми не повинні непокоїтися, поки вона робить те, що робить.
Він не міг зізнатися Франкону, що й сам не знає відповіді, не міг визнати, що віч-на-віч не бачився з Домінік місяцями; що вона відмовляється бачитися з ним.
Він пригадував останню розмову з нею — у таксі, коли вони поверталися зі зборів Тухі. Він пам’ятав байдужий і спокійний її образ — цілковиту зневагу без гніву. Після цього він міг очікувати будь-чого — крім того, що вона стане його прихильницею, прес-секретарем, майже сутенеркою. «Найгірше, — думав він, — що, думаючи про неї, у мене виникають такі порівняння».
Він часто бачив її відтоді, як вона розпочала свою непрохану кампанію; його запрошували на її вечірки — і представляли майбутнім клієнтам; але йому не дозволяли залишитися з нею на самоті ні на мить. Він намагався подякувати їй і розпитати. Але не міг присилувати до розмови, що вона її не хотіла продовжувати, серед натовпу гостей, які товклися навколо них. Тому він лише ввічливо всміхався — її рука випадково лягала на чорний рукав його смокінга, вона дотикалася до нього стегном, коли вони опинялися поруч, і її поза, власницька та інтимна, перетворювалася на виклично інтимну, бо вона її не помічала, оповідаючи захопленому колу, що думає про будівлю «Космо-Слотника». Він чув заздрісні зауваження від усіх своїх друзів і з гіркотою думав, що був, мабуть, єдиною людиною в Нью-Йорку, яка не вважає, що Домінік Франкон у нього закохана.
Але він знав небезпечну мінливість її примх, а це була занадто вигідна примха, щоб її зіпсувати. Він тримався від неї якнайдалі та присилав їй квіти; плив за течією і намагався не думати про це; його непомітно підточувало почуття невиразного неспокою.
Якось він випадково зустрів її у ресторані. Побачив, що вона обідає сама і скористався з нагоди. Він підійшов до її столика, маючи намір поводитись, наче давній приятель, який не пам'ятав нічого, крім її неймовірної прихильності. Після багатьох веселих коментарів про його везіння, він запитав:
— Домінік, чому ти не хочеш зі мною бачитися?
— А навіщо нам із тобою бачитися?
— Боже милостивий!.. — мимоволі вирвалося в нього, різко, із присмаком довго стримуваної люті, й він похапцем виправився, всміхнувшись: — Добре, ти не думаєш, що заборгувала мені нагоду віддячити тобі?
— Ти дякував мені. Чимало разів.
— Так, але чи не думаєш ти, що нам варто зустрітися наодинці? Ти не думаєш, що я можу почуватися трішечки… спантеличено?