— Бутерброди із шинкою і швейцарським сиром на житньому хлібі.
— Пітере, що за жахлива звичка харчуватися! Зачекайте хвилину. Пітере, тобі таке не можна. Це шкідливо для тебе. З'їж свіжого салату. І в цей час доби кави краще не пити. Американці п'ють забагато кави.
— Гаразд, — погодився Кітінґ.
— Принесіть, будь ласка, чай і салат… І ніякого хліба до салату — ти погладшав, Пітере, — кілька дієтичних крекерів, будь ласка.
Кітінґ почекав, поки пурпурова уніформа віддалилася і благально запитав:
— Я змінився, Кеті, адже так? У мене дуже поганий вигляд? — Навіть зневажлива відповідь покращила б особистий контакт.
— Що? А, так, напевно. Ти ведеш нездоровий спосіб життя. Але американці взагалі не розуміються на раціональному харчуванні. Звісно, чоловіки занадто переймаються своєю зовнішністю. Вони марнославніші за жінок. А жінки насправді беруть на себе відповідальність за всю продуктивну працю зараз, і саме жінки роблять цей світ кращим.
— А як зробити цей світ кращим, Кеті?
— Ну, якщо ти маєш на увазі визначальний чинник, то це, звісно, економіка…
— Ні, я… Я не про це запитую… Кеті, я дуже нещасний.
— Мені прикро це чути. Зараз стільки людей на це скаржаться. Це тому, що ми живемо у перехідний період, і люди не можуть знайти свого місця в світі. Але ж ти, Пітере, завжди мав такий оптимістичний підхід до життя.
— Ти… ти пам'ятаєш, який я був?
— Господи, Пітере, ти говориш так, наче це було шістдесят п'ять років тому.
— Але ж відтоді стільки всього сталося. Я… — він наважився говорити відкрито; він мусив це зробити; прямолінійність здавалася виходом. — Я був одруженим. Потім розлучився.
— Так, я читала про це. Я зраділа, коли ти розлучився. — Він нахилився вперед. — Якщо твоя дружина була такою жінкою, що воліла вийти заміж за Ґейла Вайненда, тобі пощастило, що ти її позбувся.
Вона вимовила цю фразу із властивою їй категоричністю. Він мусив визнати: за її словами нічого не приховувалося.
— Кеті, ти дуже тактовна і добра… але перестань… — сказав він, і зненацька перелякано зрозумів, що вона не вдає. — Перестань вдавати… Скажи мені, що ти подумала про мене, коли… кажи, що думаєш… Я не проти… Я хочу це почути. Невже ти не розумієш? Я почуватимуся краще, якщо це скажеш мені ти.
— Пітере, ти ж не хочеш, щоб я почала тебе обвинувачувати? Я сказала б, що це марнославство, якби це не було так по-дитячому.
— Що ти відчувала — того дня, — коли я не прийшов і коли ти дізналася, що я одружився? — Він не розумів, що підштовхує його бути таким грубим, але нічого іншого йому не залишалося. — Кеті, ти страждала?
— Так, звісно, я страждала. Усі молоді люди так реагують за таких ситуацій. До того ж це здавалося нерозумним. Я плакала і викрикувала якісь жахливі слова дядькові Еллсворту, йому довелося викликати лікаря, який дав мені заспокійливе, а за кілька тижнів я зомліла просто на вулиці, без жодних причин, мені було дуже соромно. Думаю, всі через це проходять, це наче кір. То «чому ж я мусила бути винятком?» — як сказав дядько Еллсворт. Він подумав, що й не знав про те, що існує дещо гірше за живу пам'ять про біль: мертвий спогад. І, звісно, ми знали, що для нас так краще. Не можу уявити себе твоєю дружиною.
— Не можеш уявити цього, Кеті?
— Тобто ти не створений для родини. У нас нічого не вийшло б, Пітере. Я теж не створена для сімейного життя. Я надто себелюбна і вузькочола. Звісно, я розумію, що ти відчуваєш зараз, і я поважаю твої почуття. Це дуже по-людському, що ти відчуваєш каяття, адже ти, як-то кажуть, покинув мене. — Він скривився. — Тепер ти розумієш, яка це безглузда балачка. Для тебе природно відчувати невеличке каяття — це нормальний рефлекс, але погляньмо на ситуацію об'єктивно. Ми дорослі розумні люди, нічого аж такого серйозного не сталося, ми не можемо змінити себе, бо такі вже ми є, лише здобуваємо досвід і йдемо далі.
— Кеті! Ти ж не обговорюєш проблему якоїсь грішної дівчини. Ти говориш про себе.
— А хіба є якась суттєва різниця? Усі мають однакові проблеми й однакові почуття.
Вона відламала шматочок хліба із крес-салатом, і він зауважив, що його замовлення теж принесли.
Він підніс виделку до салату і змусив себе відкусити шматочок сірого дієтичного крекера. Він подумав, як дивно втратити навички автоматичного споживання їжі та змушувати себе їсти, докладаючи зусиль; крекер здавався нескінченним; він не міг його дожувати; він просто рухав щелепами, а жуйки в його роті не зменшувалося.
— Кеті… Усі ці шість років… я уявляв. Як одного дня попрошу пробачити мене. Я можу зробити це зараз, але не буду. Здається… Здається, це марно. Я знаю, що жахливо так казати, але я насправді так думаю. Це було найгірше, що я зробив у своєму житті — але не тому, що я завдав тобі, так, я завдав тобі болю, Кеті, й можливо, більшого, ніж ти сама усвідомлюєш. Але це не найбільша моя провина… Кеті, я хотів одружитися з тобою. Це єдине, чого я справді хотів. І цей гріх не можна пробачити — те, що я не зробив того, чого справді хотів. Я вчинив так брудно, безглуздо і жахливо, це просто безумство, тому що в цьому немає жодного сенсу, ні гідності, нічого, крім болю — і болю марного… Кеті, чому вони завжди втовкмачують нам, що занадто легко і негідно робити те, що ми хочемо, і що ми повинні бути дисципліновані, стримувати себе? Це найважче у світі — робити те, що хочеш. І для цього потрібна надзвичайна мужність. Я маю на увазі те, чого ми насправді хочемо. Так, як я хотів одружитися з тобою. Не так, як я хотів переспати з якоюсь жінкою чи напитися, чи побачити своє ім'я в газетах. Це навіть не бажання, це те, що ми робимо, щоб позбутися своїх бажань — тому що це величезна відповідальність по-справжньому чогось прагнути.
— Пітере, те, що ти кажеш — дуже огидно й егоїстично.
— Можливо. Я не знаю. Я завжди казав тобі правду. Про все. Навіть якщо ти не запитувала. Я мусив.
— Так, це правда. Це була похвальна риса. Ти був чарівним хлопцем, Пітере.
У нестямній люті він подумав, що його дратує цей зацукрований мигдаль на вітрині. Мигдалини були білі й зелені; вони не мали права бути білими і зеленими цієї пори року; це кольори Дня святого Патріка — того дня у вітринах всіх магазинів виставляють такі ласощі — і День святого Патріка означає весну, ні, навіть краще за весну, мить захопленого передчуття початку весни.
— Кеті, я не говоритиму, що досі кохаю тебе. Я й сам цього не знаю. Я ніколи себе про це не запитував. Зараз це не має значення. Я не кажу це, бо сподіваюся на щось або думаю, або ж намагаюся… Знаю лише, що кохав тебе, Кеті, кохав тебе, хоч би що я робив, навіть якщо кажу про це востаннє, я кохав тебе, Кеті.
Вона поглянула на нього — здається, їй було приємно. Вона не була ні схвильована, ні щаслива, ні жаліслива — просто задоволена. Він подумав: навіть якби вона була старою дівою, розчарованою соціальною активісткою, як зазвичай думають про таких жінок, із тих, хто зневажає відмінності між статями, хизуючись власними чеснотами, це було би помітно, виражалось би принаймні ворожим ставленням. Але ця вдоволена толерантність, здається, свідчила про те, що вона припускає любовні стосунки як поступку людській природі, і треба через це пройти, як через будь-що інше, це поширена слабкість без серйозних наслідків. Їй було приємно це почути, як було би приємно почути ці слова від будь-якого іншого чоловіка. Її реакція була як червоний мексиканець на лацкані — зневажлива поступка людському марнославству.
— Кеті… Кеті, скажімо, це не важливо — те, що між нами зараз, — але минуле все одно має значення, правда? Того, що було між нами, не зруйнувати, Кеті…Люди зажди шкодують, що минуле безповоротне, що нічого не змінити — але я радий цьому. Ми не можемо його зіпсувати. Ми можемо згадувати про нього, адже так? Чому б і ні? Я маю на увазі, як ти й сказала, коли дорослі люди, не обдурюючи себе, не плекаючи надій, просто його згадують… Ти пам'ятаєш, як я вперше приїхав до тебе в гості у Нью-Йорку? Ти була така тоненька і маленька, зі скуйовдженим волоссям. Я сказав тобі, що ніколи не полюблю нікого іншого. Я тримав тебе на колінах, і ти була просто невагома, я сказав, що нікого іншого ніколи не любитиму. А ти відповіла, що знаєш це.