— А тепер покажи, чого ти навчилася! — мовила Клаудія, відкладаючи набік книжку. Увімкнула музику і, підспівуючи, підійшла до ліжка. Магдині пальці, мов за командою, заворушилися. — Ну, суперово! Домовимося, що на «так» робиш рух, ніби киваєш головою, тобто вгору й униз, а на «ні» — праворуч і ліворуч. Окей?
Магда зрозуміла й ворухнула рукою, показуючи «так».
— Чудово, прекрасно! — раділа Клаудія. — Якщо так і далі піде, то за тиждень зможеш писати мейли до свого хлопця! Або до подружок, як сама захочеш. Цікаво тільки, коли ти розплющиш очі. Так хочеться, щоб ти нарешті щось сказала, а найдужче кортить дізнатися, чи Агата казала правду про те, що їй снилося, чи вона все вигадала. Хоча, знаєш, навіть якщо це й казка, то дуже непогана, як гадаєш?
Прямісінько від Магди Клаудія побігла до Агати.
— Неймовірно! Ти її цьому навчила? Це чудово! — Агата схвально відреагувала на ідею Клаудії. — А батько був?
— На щастя, ні.
— Мабуть, він більше не заперечуватиме.
— Треба вигадати щось на зразок абетки, якийсь спосіб, щоб з нею поговорити!
— І тоді вона нам нарешті скаже, чий то був недопалок і банка з-під пива! І хто нам усе це підлаштував.
— Яка ти причепа! Хіба це так важливо?
Увечері Агата ліквідувала свій блог. Вона більше не відчувала в ньому жодної потреби. Була зовсім іншою людиною. Ну, може, не зовсім, але дівчина усвідомлювала, що йде в певному напрямку. Якому саме — вона ще не знала. Та була впевнена, що для початку в її шафі з’являтиметься дедалі більше кольорових речей.
«Тату, ти ж пробачиш мені, правда? — подумала вона. — Я тебе люблю й завжди любитиму. Але зрозуміла, що любов полягає в іншому. Не можна постійно відвертатися від життя, це сліпа вуличка. Мене цього навчила Магда. Коли приходжу до неї й спостерігаю за життям, зосередженим у невеликій кімнаті, замислююся, про що вона думає, коли почитавши якісь півгодини я підводжуся і йду, куди заманеться, а вона мусить залишатися там нерухома, мовчазна, неначе в клітці. Так само було і з моєю жалобою. Я ненавиділа матір, бо вона хотіла жити. Ненавиділа себе, бо не могла перестати жити. Не можна засуджувати людей, якщо їх не знаєш. Цього мене теж навчила Магда. Точніше, не вона, а ці двоє дівчат, Клаудія і Зоська. І ще хочу тобі сказати, що почуваюся так, наче я позбулася якогось обруча, що стискав мені серце. Нарешті я можу вільно дихати, можу сміятися, любити. Поки що немає кого. Ну, хіба що цього малого шибеника, Мацека. Але я знаю, що він, отой „хтось“ неодмінно з’явиться, хтось тільки мій. А поки я навчуся усміхатися, бо я не сподобаюся йому похмурою. Тому пробач мені, Тату. І пам’ятай, що я завжди тебе любитиму».
Перш ніж блог пішов у віртуальне небуття, Агата скопіювала Рафалову адресу.
«Мабуть, ти мене вже не пам’ятаєш, ти написав комент на моєму блозі, а я не відповіла. Пробач. Хочу тільки сказати, бо так буде по-чесному, що життя не таке жахливе, як я думала. Я знайшла дівчину з моїх снів, знайшла в реальному житті. Ні, це не те, що можна подумати. Ніщо нас не єднає. Вона непритомна й приходила в сни, щоб мене розбудити. Я розумію, що все це здається жахливо банальним, але це правда. Спасибі за листа й пробач, що не відповіла, але життя все-таки прекрасне! Щиро, Агата».
Очі Зосі нагадували два блюдця.
— Абетку? — прошепотіла вона вражено.
— Це ж геніально, хіба ні?! Навіть, якщо вона відповідатиме поки що «так» або «ні», — захоплено говорила Агата.
— Ти її мамі казала? — спитала Зоська.
— Е-е-е, ні… я так поспішала до Агати. Але тепер ми зможемо її про все розпитати. Вам не здається, що це фантастика?! — схвильовано вигукнула Клаудія.
— Мене це трохи лякає. Нині ж моя черга.
Зося з острахом увійшла до Магдиної кімнати. Глянула на обличчя дівчини й побачила на ньому очікування, хоча може, їй це лише здалося.
— Привіт! — невпевнено проказала вона.
Магдина долоня піднялася на знак привітання.
— Я й не уявляла, що це буде саме так! Мені трохи лячно, розумієш?
Магда зробила жест, який Зоська зрозуміла як «не переймайся».
— Тремчу, неначе в мене прем’єра. Зуби цокотять. Ти справді жива! Я тут дурниці верзу, адже ти жила весь час. Просто раніше все було по-іншому. Чесно, це неймовірно! Я навіть не знаю, що сказати! Гаразд, спершу робота. Ось черговий уривок із казки:
Коли Петрусь подумав про маму й про те, що вона неодмінно знайшла би, що порадити й вигадала спосіб, як порятувати Прагнення, на думку йому дещо спало. Він заходився відривати клаптики хмаринки й запихати їх по кишенях.
— Що ти робиш? Боляче! — зойкнуло Прагнення.
— Цить! Мовчи!
— Але що ти робиш? — прошепотіло воно йому просто на вухо.
— Хочу тебе заховати. Щойно Вітер поставить мене на землю, заберу тебе додому. Хоча я не певен, що знайду стежку, — пояснював хлопчик, запихаючи останні клаптики хмарки до кишені. — Та, може, мені якось вдасться?
— Ти і я?! Разом? Додому?..
— Може, ти хочеш залишитися? — запитав Петрусь. Він трохи перелякався, що Прагнення вирішить не повертатися на землю, бо йому сподобалося бути хмаринкою.
— Я… Навіть не знаю, що й казати…
Вітер поволі вщухав, і Петрусь із Прагненням у кишенях повільно спадали на землю. Хлопчик напружував зір, щоб знайти своє місто, вулиці й будинок, а знайшовши, не зводив з нього очей. Прагнення мовчало. Тепер командував Петрусь. Із кожною хвилиною місто, вулиця й дім ставали дедалі ближчими, і Петрусь бачив їх чимраз виразніше. Не промовляючи ні слова, бо він не міг відшукати потрібних, хлопчик вдивлявся в синь річки, зелень лісів і лук, червоні дахи й сірі нитки вулиць. І відчув, як у його серці спалахнув крихітний гарячий пломінчик.
— От цікаво, коли ти вже по-справжньому прокинешся, чи пам’ятатимеш усе, що відбувалося раніше? Колишню школу, колишній дім, людей, яких знала тоді. І чи пам’ятатимеш, що тут діялося, що ми тобі читали і як ставили тобі музику. А може, ти прокинешся й подумаєш, що все це сон, бо ти не знаєш ані цієї кімнати, ані краєвиду за вікном, а якщо побачиш котрусь із нас, то не знатимеш, кого саме, бо ти ж нас не знаєш. Можна сказати, що ти народишся вдруге. Може, ти вчитимешся в нашій школі? Агата сидить сама, ти могла б сидіти з нею. Вона здається різкуватою, але взагалі класна. Тобто, вона справді різкувата, але не із друзями. Клаудія цікавиться модою і має хлопця, Марціна. Добре було б, якби ти прийшла до нашого класу! — Зося підійшла до ліжка й потиснула Магдину долоню. — Прокидайся, ми на тебе чекаємо!
Агата й Клаудія стояли біля хвіртки й нетерпляче очікували Зосиного повернення.
— І що? І як? Вона щось сказала?
— Ні.
Зоська була бліда, тремтіла й насилу поверталася до тями.
— Лише тепер я починаю це розуміти, — схвильовано говорила вона. — Вона справді весь час там була. Я дивилася на неї, як на річ. На таку собі велику ляльку. Читала їй, бо мусила, але не вірила, що вона справді там є. Тобто всередині.
— Як це? — насупилася Агата, нічого не зрозумівши.
— Не знаю. Якось це для мене занадто складне.
Агата обійняла її й повела до себе додому. Клаудія зробила чай, а Зоська, усе ще тремтячи, безладно розповідала про своє сьогоднішнє читання.
— Залишився останній уривок, — сказала вона, хухаючи в долоні, а її тіло струшував дрож. — Завтра якраз закінчиш.
— Не панікуй. Це лише казка скінчиться. А найцікавіше попереду, у справжньому житті.
Зоська не панікувала. Вона не боялася, та водночас ця ситуація її страшенно лякала. Крім того, дівчина соромилася власних почуттів і того, що не може їх опанувати. Те, що вона перелякалася Магди, яка поступово опритомнювала, було їй незрозумілим, але це був факт.