Азор вийшов на середину класу й почав роздавати свіжий номер «Репотеки». Її оминув, та Лінка й не переймалася. Вона б однаково цього не читала. Щойно з'явилася нагода, помахала всім і вони із Зузою вийшли зі школи.
Дівчата мали йти десь на каву, а потому Лінка мала побачитися з Адріаном. Усе було чудово. Ну, майже. Дівчина почувалася якось дивно, її наче трохи піднуджувало. Вона вже подумала, чи не зашкодили їй з'їдені на сніданок сосиски. Принаймні не доводилося хвилюватися, що вона вагітна! А може, їй недобре якраз через ці таблетки? Здається, вони можуть спричиняти такі небажані ефекти. Може, якщо випити десь чаю, то минеться? І враз відчула хвилю нудоти. Ледве встигла до вбиральні.
— А ти чого? — поцікавилася Зуза. — Може, вагітна? Ні, ну, сорі, я жартую, але чомусь мені блювання тільки із цим і асоціюється.
— Точно ні, — упевнено відповіла Лінка. — Я таблетки приймаю.
— Ага, ну, тоді все окі. Ходи до вчительської, треба тобі чайку якогось зробити.
А в цей час Кай, малий Лінчин братик, отримував свій табель. На щастя, там не було оцінок, тільки ззаду виставлено описову. На щастя, Кай швиденько віддав табель мамі, і його анітрохи не цікавило, що там таке, бо прочитавши, міг і засмутитися. А там було багато речень, у яких видніли слова «середньо», «незадовільно», «недостатньо». Тобто було явно видно, що в Кая проблеми. На щастя, то лише другий клас. На щастя, малий перейшов до наступного.
І лише Наталія не пішла на останній дзвінок. Не пішла, бо ж мала перескладати багато предметів. Їй було ніяково. Крім того, усі питатимуть про канікули, а що вона скаже? Що проведе їх у центрі лікування залежностей? Зате домовилася зустрітися з Ганкою відразу після закінчення урочистості. Звісно, «Під Парасольками». Це вже була їхня традиція.
— Агов! — махнула їй здалеку Ганка.
Вона була дуже веселою. Мабуть, сталося щось радісне! Може, нарешті у них щось вийшло зі Сташеком? Було б класно. Наталія не відчувала ревнощів. Усвідомила, що хлопець подобався їй лише через те, що нагадував Лео, а Лео подобався їй невідомо-чому. Адже то була лише мрія, хтось — якщо чесно — нереальний. Усвідомила й те, що тренер із фітнес-клубу залу теж був мрією, щоб заповнити порожнечу, але насправді вона навіть не була в нього закохана. Тільки Марцін... Ну, але це вже в минулому.
— Привіт, Ганко! — гукнула до подруги й підійшла до столика. — Добре, що ти сама. Я трохи боялася, що й інші сюди припхаються.
— Усі поїхали на Повісля. Тобто не всі, кілька осіб. Там зате cool і grounge, і взагалі, а тут занюханий бар, до якого ходимо тільки ми й місцеві пияки...
— Та ще й із собаками!
Біля столика поруч стояв волохатий йорк і задирав лапу на ніжку стільця. Власник був настільки зайнятий розмовою з товаришем, що нічого не помітив.
— Фіфі! — гримнув він на песика й пояснив: «Це моєї дружини. Я його не люблю, але він — чудова нагода вийти з дому й не слухати її дзявкотіння».
— От, за що я люблю це місце, — сказала Наталія. — А тепер скажи, чого ти така задоволена. Спеціальну директорську премію отримала?
— Ага... за найкраще відвідування... Або за найкращі результати з матьохи, ге-ге. Єдине «задовільно» в класі, капець! Ні, я щаслива, бо мені не робитимуть цієї операції. Поважний медичний консиліум визнав, що моє нещасне серце може ще трохи покалатати без втручання різників. Мені приписали якісь ліки, здається, у моєму випадку цього досить. Сподіваюся, що від них будуть якісь класні небажані ефекти, канікули під кайфом, хоча я від самої цієї новини почуваюся як після травки, просто як миша, котра знайшла півкіло «Едамського»!
— Класно! Яка ж я рада! — Наталія міцно обняла подругу.
— Зараз вип'ємо за це! — сказала Ганка. — А в тебе взагалі суперзачіска. Тобі класно з коротким! Ну, і мужність. Ти виглядаєш як модель... Здається, зараз на подіумах узагалі голомозі в моді... Пригадую, як Шінед О'Коннор була голомозою, офігіти можна, як круто!
Тепер Наталія не знала, що робити. Вона довго готувалася до цієї розмови. Крім Лінки хотіла про все розповісти лише Ганці й нікому більше. А тепер міркувала, чи варто це робити. Чи не зіпсує їй настрій. І все-таки. Доведеться.
— Ганко... — і замовкла. — Я тобі хочу дещо сказати.
Ганка вже збиралася, як завжди, пожартувати, та побачивши серйозне обличчя подруги, сама споважніла.
— Блін, це не так легко. Я... у мене проблеми зі схудненням. Я — аноректичка. Улітку поїду до такого центру... Він називається «Дерево Радості». Здається, там від цього виліковують...
— Я не знала, — тихо сказала Ганка. І справді, її гарний настрій зник. — Тобто я знала, що ти сидиш на дієті, але думала, що в тебе все під контролем... Чому ти нічого не сказала раніше? А тепер мені ніяково, що я так... нічого не помічала. Ще й вихопилася із цією моделлю.
— Не варто ніяковіти. Знаєш ти була єдиною людиною, яка до мене не чіплялася через худнення... Не відсторонилася через це. І я це справді ціную.
— Знайшла, що цінувати, — відповіла Ганка. — Це лише свідчить про те, як мало ми одне про одного знаємо. Треба було мені подзвонити, блін...
— Ні... Я весь час не усвідомлювала, у що вскочила. А згодом, коли все було вже дуже погано, і я зрозуміла, що таки маю проблеми, ти опинилася в лікарні. І я не хотіла тобі морочити голову.
— Ох, а треба було. Я на тебе сердита. Адже подруги повинні все одна одній розповідати...
— Так... Моя мама весь час каже, що із чоловіками буває по-різному. То вони є, то їх немає. І що в житті можна розраховувати лише на подруг, — сказала Наталія, цього разу без іронії.
— Твоя мама напевне про це чимало знає. Після всього, що їй довелося пережити.
— От тільки в неї подруг немає. Навіть, якби вона й хотіла до когось подзвонити, то не має до кого.
— Кошмар.
— Авжеж... А я... помирилася з Лінкою. Власне, це трохи завдяки ній усе якось склалося. Бо вона здійняла бучу, наверещала на мого батька й узагалі. І силоміць мене затягнула до матері, а коли я побачила, у якому вона стані, то теж дещо зрозуміла...
— Слухай, я за тобою не встигаю. Можеш розповісти про все від самого початку?
Із блогу «Три дурненькі мавпочки»
Так, авжеж, зізнаюся. Я давно нічого не писала. Може, мені просто тяжко було стерпіти критику... А потім зайнялася іншими справами. І тому хочу написати про те, що я збагнула за ці два місяці.
«Ніхто з нас не є самотнім островом», — так сказав Томас Мертон. Я знайшла цю цитату в інтернеті, і вона мене вразила. Бо мені здається, що ми живемо так, наче все якраз навпаки. Ми мало замислюємося над проблемами інших людей, навіть наших найближчих.
Ніхто з моїх рідних не помітив, що в мого брата дислексія. Я не помітила, що моя найближча подруга має серйозні проблеми, і ніхто з її близьких, та й сама вона — що в її матері депресія... Нам може здаватися, що ми спілкуємося, присутні на ФБ, ніби все класно, проте від нас втікає найважливіше. Я хотіла бути мудрою мавпочкою Мідзару, яка бачить зло всього світу, а не зауважувала того, що мала під носом.
Емпатія, відчуття іншої людини — це вміння, яке ми втрачаємо в цьому світі, сповненому вдаваних контактів. І мені страшенно ніяково через це. Не знаю, що ви думаєте про те, щоб більше спостерігати за іншими, більше помічати... Це не легко. Але, може, варто спробувати?
Не знаю, що буде після канікул, здається, на мене чекає складний період. А чому — про це я воліла б поки що не писати. Та я намагатимусь і далі вести цей блог так добре, як лише зможу. Мені в цьому допоможе друга розумна мавпочка — Івадзару. А може, і третя мавпочка до нас приєднається. Бо ж нам повсякчас її дуже бракувало.