Те, що залишилося в неї на голові, нагадувало вижате поле. Стерню. Нерівні кущики, подекуди зрізані біля самої шкіри. Наталія дивилася на свою голову. Тамта зникла, вона знову була у власному тілі. Без волосся більше почувалася собою. Більше людиною, менше твариною.
Лінка натиснула кнопку домофону, за мить почулося дзижчання, і вона увійшла до будинку. Двері відчинила якась жінка, мабуть, ота коханка Наталіїного батька. Що ж, вона явно була набагато молодшою за нього, нічого не скажеш. Жінка здавалася сумною.
— Добрий день, — привіталася Лінка. — А можна Наталію?
— Вона у своїй кімнаті. Ти її подруга, так? Вона нічого не казала, що хтось прийде, але заходь.
Лінка боялася. Лише тепер відчула, як їй страшно. Власне вона не знала, що сказати Наталії. У животі наче камінь тяжів. Перевела кілька разів подих, і пішла за тією жінкою до дверей Наталіїної кімнати.
— То я вас залишу, — жінка вибачливо посміхнулася й зникла вглибині квартири.
Постукала. За мить на порозі з'явилася Наталія.
Тиша. Дівчата дивилися одна на одну. Жодна не знала, що сказати. Тобто Лінка добре знала, вона ледь не бовкнула: «Боже, як ти жахливо виглядаєш. Ти як скелет. А що із твоїм волоссям? Що взагалі сталося?» Нечасто Лінці вдавалося не сказати того, про що вона думала. Та цього разу стрималася.
— Можна ввійти? — тихо спитала вона й за мить уже сиділа на краєчку ліжка. Кімната була гарно вмебльованою, усе новеньке, але її переслідувало враження, що тут ніхто не живе. Під стільцем біля туалетного столика підлогу вкривали пасма зістриженого волосся.
— Чого тобі? — спитала Наталія. Вона говорила повільно й тихо, наче з могили чи з тамтого світу.
— Я вирішила тебе провідати. Хотіла з тобою поговорити. Я була у твоєї мами.
— Ти була в моєї матері? — раптове пожвавлення в голосі Наталії знову згасло.
— Так. Вона мені сказала, що ти поїхала на вихідні до тата. Довелося їй збрехати, що ти береш участь у якомусь конкурсі... щоб вона дала мені адресу.
— Ти могла подзвонити.
— Ні. По телефону... у нас нічого не виходить. Я хотіла тебе побачити.
— Навіщо?
— Я просто скучила, — Лінка сказала це інстинктивно, та щойно вимовила ці слова, як відчула, що це правда. І невідомо-чому розплакалася.
Вона дивилася на Наталію, свою прекрасну Наталію, тепер спотворену й худу, і сльози текли їй обличчям. А Наталія присунулася до неї ближче й узяла її за руку. Лінка глянула на її долоню, помітила шрами на зап'ястку й погладила подругу по цих шрамах. І тоді в Наталії мов щось зламалося. Вона відчула, як усередині прорвало якусь греблю, і всі сльози, що в ній накопичилися, раптом ринули назовні, і вона більше не хоче їх гамувати. А коли Наталія виплакала із себе це все, то сказала лише одне:
— Я більше не можу.
— Знаю, — відповіла Лінка, гладячи її руку. — Знаю.
Останній день школи був спекотним і напруженим. Знову довелося нашвидку шукати святкове вбрання, купувати квіти, з усім устигнути.
Фікус не розумів, чому вдома від самого ранку така нервова атмосфера, а передусім, чому звична п'ятнадцятихвилинна прогулянка нині тривала стільки, що він ледь устиг підняти лапу. До того ж, Лінка замалим через нього не перечепилася, бігаючи туди-сюди в пошуках туфель, які, мов на зло, десь поділися. Нарешті пес сховався на кухні, згорнувся калачиком і вирішив перечекати всю цю катавасію.
Фретка Валентина таких проблем не зазнала. Навчальний рік Адріана вже скінчився, він був студентом і канікули мав довші, тому досі спав. Уперше в житті йому не довелося страждати так, як тим, хто ще не попрощався зі школою.
Закінчення навчального року в усіх школах виглядають однаково. Каська думала, чи це, бува, не якась змова директорів та вчителів? Якесь дивне покарання, таке суворе, а потому відразу канікули як відшкодування за нього?
Зрештою, у неї завжди були два останні дзвоники: спершу для випускних класів, а потім звичайний, для решти. На кожному їй доводилося бути присутньою, бо вона входила до групи супроводу прапора. Чому її туди обрали — сказати важко. Мабуть, тому, що вона добре вчилася, бо ж явно не через красу. Принаймні так уважала Каська. Може, тому, що дівчина була невеличкою, і вкупі вони гарно виглядали: високий хлопець посередині й двійко дівчат спереду й позаду. На щастя, їй не доводилося нести того прапора, бо вона б відразу щось утнула, розбила комусь голову або виколола древком око.
Крадькома усміхнулася, бо треба ж було зберігати серйозність. За мить у спортзалі залунав гімн. Каська вважала, що ця частина урочистості ще більш-менш стерпна, триває досить коротко, і, справді, завдяки ній усе здається піднесеним. Далі було гірше: оті всі директорські промови, роздавання грамот і табелів. Мікрофон виявився слабеньким, а динаміки несправними. Вона ледве вловлювала, що говорить директорка й класні керівники, і доводилося добряче прислухатися, щоб почути власне прізвище.
Кася отримала диплом за участь у художньому конкурсі. Приємно, батьки зрадіють. Вона пошукала їх поглядом і знайшла: сиділи в куточку зали, такі горді за доньку. Ех, як же все відбувалося по-іншому раніше, коли вона ще жила в дитбудинку! Тоді останні дзвоники були такі сумні, вона так заздрила всім звичайним дітям, які того дня приходили разом з батьками.
Оскар теж саме озирнувся й глянув на маму. А вона йому усміхнулася. Це вже майже шість місяців. Майже півроку. Жодної краплини алкоголю. Він знав, що їй важко, але мама трималася. Усе завдяки зустрічам в «Анонімних алкоголіках». Мабуть, їй було ніяково перед ними, а може, і перед ним.
Це були чудові півроку. Хлопець усвідомив, як йому бракувало мами. Такої звичайної мами. Не те, щоб вона враз зробилася веселою, мов пташка навесні, ні, салютів не було. Це радше скидалося на те, що вони повільно піднімаються на вершину гори. Але це приносило результати. Принаймні мама зізналася йому, що почувається набагато краще. Вона пішла до перукарні — тепер з'явилися на це гроші. Пофарбувала волосся у світлий колір. Помолодшала. Обличчя в неї залишалося невеселе, як завжди, та іноді куточки вуст піднімалися вгору. Оскар був щасливий. До того ж, отримав дуже добрий табель. Подарував його матері — як і раніше.
У Лінчиній школі в цей час тривала так звана мистецька частина, яка, на жаль, із мистецтвом спільного мала небагато. Дивно, здавалося б, що в школі з мистецьким спрямуванням ця частина урочистого останнього дзвоника могла бути справді крутою. Проте змова освітян досягла й до цієї школи.
Цьогоріч перші класи підготували програму кабаре. Вона відповідала всім вимогам, крім однієї: не була анітрохи смішною. Далі йшли вокальні виступи, іще гірші, якщо це взагалі було можливим. На сцену вийшла дівчина із другого художнього й завила: «Ди-и-и-вний цей сві-і-іт». Голос мала нічогенький, але культова пісня Йемена виявилася для неї просто заскладною. На додачу вона ще й вирядилася у вечірню сукню із блискітками спереду і в шпильки, що на тлі шведських стінок і райдужного напису «Канікули — ура!» виглядало просто комічно. Наступний «юний талант»: хлопчина, мабуть, першокласник, вийшов на сцену з гітарою й почав співати якусь скаутську пісню. Потім почали декламувати вірші.
— «Мені ця земля над усе дорожча», — прошепелявив чорношкірий хлопець. Коли він говорив, складалося враження, що його примусили декламувати. Або що через власну несміливість він був єдиним, хто не відмовився вивчити: «Не хочу й не можу її я покинуть».
«А хто тобі каже її покидати, дитино», — подумки всміхнулася Лінка. Хіба що сцену покинути, то це будь ласка. Від нудьги їй раптом закортіло сміятися.
— «Тут Віслою й вітрами Мазовша проминули дитячі та юні літа».
«Ой, швидше б ти вже пішов собі», — подумала Лінка й довше не могла стримати хихотіння.
Єдиною перевагою мистецької програми було те, що тривала вона коротко. Після урочистості учнів запросили до класів. Лінка вважала, що минулого року все вийшло значно краще, бо була ця виставка. Хоча Лінка лише виграла від її перенесення. У класах усе пішло швидко й без особливих пригод. Усі квапилися піти додому.