— Дурепа ти, — озвався раптом батько. До Аліції, не до неї. — Таж вона худа, мов вішак. Узагалі не виглядає як жінка! Ви подуріли з тим худненням, що ви тільки собі думаєте!
І враз їй знову зробилося прикро. А Наталії так хотілося, щоб батько її похвалив. Вона вже й не пам'ятала, чи казав він їй коли-небудь бодай щось приємне? Аліція притихла, мабуть, їй теж стало ніяково. Чому батько так поводиться зі своєю новою дружиною? Може, Наталія й мала б радіти, зрештою, через неї він покинув маму, та чомусь її це зовсім не тішило. Вона відчула гіркоту. Не знала, чи то від того, що недавно виблювала, чи через щось інше...
Лінка ввімкнула комп'ютер, щойно увійшовши додому. Треба перевірити, чи не з'явилися нові коменти до її останнього тексту. Тепер, коли Лінка підозрювала, що Наталія — це і є «Приязна Анна», вона ставилася до них геть по-іншому. І думала, як їй учинити. Викрити подругу? Побачила новий коментар — і вже перше речення викликало в неї зливу емоцій.
Твоя стаття — суцільні нісенітниці.
Хіба це канони краси? Якісь неосвічені негритянки із глухого села? Якісь товсті смердючі баби із часів, коли жінки не лише виглядали як свині, а навіть не голили ніг чи волосся під пахвами? Купалися раз на рік, а у волоссі мали цілі табуни вошей та інших комах, а якщо й ні, то справжні поклади жиру? Ось твої канони, ось твоя культура. Бо справжня культура — це наша культура, наша цивілізація. Чому ти не глянеш на жінок Модильяні або не підеш бодай раз у житті до Великого театру на балет і не придивишся до тіл балерин? Вони стрункі, вони прекрасні, на противагу бабам, які на базарі Ружицького наминають ковбасу! Кожен пише так, як сам думає, а в тебе мислення селючки.
Лінка плакала. З неї було досить. Вона не заслужила на таке поводження, на те, щоб хтось так з неї знущався.
Нижче були й інші коменти, навіть схвальні, та що з того? Вона не могла забути останнього речення: «Кожен пише так, як сам думає, а в тебе мислення селючки».
Після останньої розмови з Наталією й цього комента в Лінки майже не залишалося сумнівів, що саме вона і є хейтеркою.
Важко зітхнувши, Лінка вимкнула комп'ютер. Нині знову працювала в кав'ярні. На щастя, не довелося купувати продуктів, але їй так страшенно не хотілося йти на роботу... Власне, вона вже не знала, нащо це робить. З одного боку, їй подобалося мати гроші, подобалося, коли можна було дозволити собі з'їсти щось у місті, випити кави, купити книжку. Вона пишалася, що їй не доводиться прохати когось про кишенькові. Подобалося купувати подарунки за власні гроші... З іншого боку, у неї знову ні на що не залишалося часу. У школі купа роботи, та ще й ця кав'ярня, і Адріан, і блог, тож знову забракло часу на фотографування... Наближалася виставка наприкінці навчального року, а вона й досі не уявляла собі, що це буде. Тому її так дратувало, що Адріан мав час розвивати своє мистецьке бачення...
Лінка подумала, що взагалі краще їй покинути до біса цю роботу. Адже, справді, не можна мати все й відразу, слід на чомусь зосередитися... Треба буде розпитати Руту, коли повернеться ота подруга, аби не виявилося, що вона покине її саму. Рута була нестерпною, проте Лінка навіть з нею хотіла поводитися чесно. Усе це її сердило, тому вона не встигла навіть поїсти. Чомусь почувалася незвично погано.
Увійшла до кав'ярні.
— Привіт, — мовила до Рути. — Я прийшла трохи раніше, бо хотіла з тобою поговорити.
У кав'ярні було порожньо, тож на щастя, Рута не могла послатися на відвідувачів. Лінка придивилася до неї. Не надто гарно вона виглядала. Під очима темніли кола, волосся було розкуйовджене. І почервонілий ніс, ніби та щойно плакала.
— Поговорити? Про що?
Її звичайний задиркуватий тон десь подівся. Може, так і краще. Лінка вже не боялася.
— Послухай... у мене немає сили тягнути цю роботу. У школі повний завал. А тепер, коли ще додалися покупки й готування... я просто не даю ради.
Мовчанка. Що ж, цього Лінка явно не сподівалася. Вона очікувала скандалу.
— Ця твоя подруга... коли вона повертається?
— Вона не повернеться, — тихо відказала Рута. — А крім того... Усе це однаково не має значення.
І раптом з очей Рути, цієї зарозумілої Рути, витекли дві великі сльозини й покотилися по щоках.
Авжеж. Усе ясно, Рута дуже розраховувала, що подруга повернеться. Не дивно, що вона зневірилася. Навіть така собі Рута не може весь час бути крутою.
— Ну, але... може, у такому разі ти знайдеш собі когось на довше? Тепер, коли вже відомо, що вона не повернеться?
— Нічого ти не розумієш, — сказала Рута. — Я вагітна.
Запала тиша. Вагітна? Лінка навіть не чула, щоб у Рути був якийсь хлопець чи чоловік.
— Ну... тоді вітаю.
Знову тиша.
— Ти що, нічого не тямиш? Із чим ти мене вітаєш? — Рута раптом почала на неї кричати. Знову стала собою. — Я не можу тепер народити дитину, я не впораюся із цим усім!
І знову перетворилася на маленьку дівчинку. А Лінка вже й не знала, що казати, тому просто сиділа мовчки, підперши долонею щоку.
— Нині я довідалася, що моя дитина не матиме батька! Мій хлопець пішов з дому. Каже, що не може стерпіти моїх капризів! А я лише... Я нині була в лікаря, і він сказав мені, що треба себе поберегти, може, не те, щоб лежати, але найкраще менше працювати, бо вагітність може опинитися під загрозою! На що мій хлопець сказав, що з нього досить, бо він не збирається кидати навчання через мої примхи, уявляєш? Перелякався, що я перестану працювати, і йому доведеться заробляти на нас! Якби я знала, то зробила б аборт, а тепер уже однаково запізно!
— От негідник! — вихопилося в Лінки.
— Не кажи так! Ти його не знаєш! А я його кохаю!
Лінка геть розгубилася.
— Не переживай, — спробувала втішити Руту, — усе якось владнається.
— Якось! Особливо, коли ти кинеш роботу!
— Що ж, тоді не кину, доки не знайдемо когось іншого на моє місце.
— Е-е-е, кхем... — почулося раптом. У кав'ярні стояв якийсь відвідувач. Може, навіть чув усю розмову, бо здавалося, теж не знає, що сказати. — Я дуже перепрошую, а чи можна щось замовити?
— Чого бажаєте? — відразу спитала Лінка й посміхнулася.
— Будь ласка, каву. Чорну. І якесь тістечко.
— У нас чудовий шоколадний торт із кокосовим кремом. Домашній.
— Гаразд, нехай.
І сів у кутку кав'ярні. Вираз обличчя мав дивний. Що ж, чоловіки рідко знають, як повестися в такій ситуації, навіть коли вони лише спостерігачі. Лінка приготувала каву, а для Рути заварила мелісу. Рута сиділа довше, ніж зазвичай. Сказала, що не має сили ані йти до університету, ані повертатися до спорожнілого дому. І, перш ніж піти, попрохала в Лінки пробачення за те, що — як сама висловилася — іноді поводилася як остання свиня.
Лінка зачинила кав'ярню й тепер прямувала Французькою в бік площі Вашингтона. Вона дуже любила ходити тут вечорами. Попри пізню пору, на вулиці кипіло життя. Навіть узимку тут гуляло чимало молоді, багато кав'ярень працювало, а тепер, коли надходила весна, було ще приємніше. Саська Кемпа скидалася на окреме місто в місті.
Пригадала собі, як почала тут працювати. Рута їй відразу сподобалася. А згодом, коли та зробилася нестерпною, Лінка негайно почала вбачати в ній ворога. Їй і на думку не спало, що в Рути можуть бути власні проблеми. Але жоден з нас не є самотнім островом. А може, ми таки самотні острови? Ми так мало знаємо про людей, що нас оточують, так легко роздаємо оцінки, чіпляємо ярлики...
Лінка сподівалася, що в Рути все якось владнається, її хлопець повернеться, а вона знайде собі когось відповідного для роботи в кав'ярні. Вона й не уявляла собі, як це можна завагітніти. Та ще й опинитися із цим самою.
Удома ввімкнула комп'ютер і спробувала побалакати з Адріаном у чаті, але він був недоступний. Певне, повимикав усе, щоб працювати над тим своїм проектом. Зате в чаті була Зуза, і Лінка про все їй розповіла.