— Мабуть, пошли їй той мій текст, про те, як розкохатися! — написала Зуза.
— Звісно!
Ні, певне ж, вона цього не зробить. Рута була... занадто дорослою. Та й уся ситуація дуже серйозна. Рута могла б образитися, подумати, що це хамство. Зрештою, у цьому випадку важко було розкохатися. Бо не про те йшлося. А про відповідальність та її відсутність.
До того ж, Лінка не дуже знала, про що писати далі в блозі. Чомусь її ідеї наразі вичерпалися. Усе-таки, це було дуже непросто — весь час писати й писати. Та й коли б вона мала час усім цим займатися? Постійно все завалює, а єдине, чого домоглася — отримала персональну хейтерку. Або ненависть з боку подруги. Може, нехай краще Оскар щось напише. Або Зуза. Бо в Лінки вже не було сили.
Травень
Зі щоденника Наталії.
Я вже тиждень не була в школі. Раніше ніколи б не подумала, що здатна на таке. Раніше я жодного разу не прогулювала школу. Не знаю, як це сталося, чомусь я втратила над цим контроль. Якось уранці вийшла з батькового дому з рюкзаком, повним підручників і зошитів, і відчула, що просто не можу туди йти. Я просто занадто слабка. Пішла до парку, того, що біля площі Вільсона, сіла на лавці й просто сиділа, доки не скінчилися уроки. Нічого не їла й не пила.
Після того, що сталося останнім часом, я, справді, хотіла бути чистою. Мені стає недобре, варто лише згадати, що я все це з'їла, що блювала. Навіть була тоді задоволена, що виблювала всю їжу. А потім прийшла огида, гіркота. Не хочу, щоб це повторювалося. Тепер, після цього всього, я більше не буду чистою. Хіба що довелося б зовсім перестати їсти. Мені не дуже це вдається, я ж не живу сама. Принаймні ввечері мушу сідати з ними до столу й щось там з'їсти, нема на те ради. Вага знову знизилася, та чомусь мене це більше не тішить.
Останнім часом не можу позбутися відчуття, що мені все летить з рук. Передусім школа. Я вже точно знаю, що не перейду до наступного класу. Це вже напевне. Мені загрожує «незадовільно» принаймні із трьох предметів. Може, за інших обставин я б напружилася, усе вивчила й просто виправила оцінки. Але мабуть, я більше не вмію вчитися. Ні на чому не можу зосередитися, мене огортають чорні думки, що нічого не вийде. Я б хотіла бути такою, як давніше, коли просто знала, що мушу, сідала й училася. Тоді йшла до школи, писала контрольні, відповідала, із цим ніколи не було найменших проблем. Не знаю, що зі мною сталося. Тепер на уроках мені постійно поморочиться голова, я не розумію жодного слова з того, що говорять учителі. А коли мене викликають відповідати, не можу й слова видушити. Тому я взагалі перестала туди ходити, бо навіщо, досить з мене цих постійних принижень і сорому.
Боюся, що з моїх мрій про медичний нічого не вийде. Як я могла бути такою дурною, як мені могло здаватися, що я туди вступлю? Просто раніше я ходила до слабкої школи, тому так добре й училася. І лише тут виявилося, як воно насправді. А насправді я — тупа дурепа, просто йолоп.
Крім того, не знаю, що буде далі з моєю родиною. Бо тут усе без змін, мати не озивається, а я точно першою не дзвонитиму, мови немає. Батько мене тільки бісить своїм ставленням до Аліції, не розумію я їхніх стосунків. Аліція на моєму боці, і вона в цій ситуації поводиться найчесніше. Не те, щоб вона піддобрювалася до мене, просто їй здається, що вона знайшла собі подружку, з якою можна побалакати про шмотки й дієти. Ну й добре, принаймні вона до мене гарно ставиться. Я така самотня, нікого в мене не залишилося. Усе, що було в моєму житті постійного, раптом зникло. Хвилююся через Ганку, вона сказала мені, що, може, їй таки доведеться зробити операцію. Отож усе дуже невесело.
Як підсумувати цей останній місяць? Це просто якась чорна діра, у яку провалилося все моє життя... І ще ці травневі свята в Татрах, куди ми їдемо завтра, невідомо-навіщо. Здається, тато це вигадав, щоб ми краще познайомилися. Невже вони справді думають, що я ходитиму з ними на прогулянки й посміхатимусь, наче ми родина? Та мене нудить від самої думки про це.
Наталія вимкнула комп'ютер. Їй справді було невесело. Вона не могла навіть назвати свій стан. Почувалася, мов покинута дитина, безхатько, людина, позбавлена будь-якого якоря. Ніщо вже не приносило відчуття стабільності й безпеки: ані школа, ані сім'я, ані кохання, ані дружба...
Неприязно подумала про Лінку. Вона здавалася їй такою нещирою. А такі їй не потрібні. Ну, а кохання... Що ж, може, колись воно й було в її житті, а тепер від нього й сліду не зосталося. Наталія перебувала мов у летаргічному сні. Трохи як тоді, у Португалії, коли пірнала під воду й дивилася на риб зі світлими черевами.
Задуму порушив сигнал есемески. Так пізно? Була майже північ. Хоч би це не щось із Ганкою. На екрані виднів Марцінів номер. Він написав! Наталія відчула дивне піднесення, геть таке, наче Марцін знову починав за нею упадати, а вона ж іще навіть не знала, що написано в тій есемесці. Коли почала читати, їй аж руки затремтіли. Ковзнула по текстові поглядом і не могла повірити. Швидко видалила повідомлення. Хотілося про нього негайно забути. Мало того, що воно було написане без ладу й складу, у кожному слові видніли помилки, що вказувало на те, що Марцін напився як чіп, то ще й в есемесці, від якої Наталія сподівалася невідомо-чого, він назвав її шльондрою й дебілкою.
«Я цього не бачила й узагалі хочу про все забути», — переконувала себе Наталія. Марно. Вона знала, що ніколи цього не забуде. Чому він так до мене ставиться? Я ж нічого йому не зробила. Покинув мене, а тепер ще й принижує! Раптом їй стало так боляче, неначе ота чорна діра, у якій вона опинилася ще раніше, перебувала тепер у ще одній дірі, а та в іншій — і так без кінця.
У Лінки якихось особливих планів щодо травневих свят не було. Крім одного: бути з Адріаном. Коли виявилося, що його батько в цей час виїздить на якийсь медичний симпозіум за кордон, вона аж нетямилася від щастя.
Була ще одна причина для радості. У руках Лінка тримала конверта, а в ньому були три блістери протизаплідних таблеток. Після відвідин поліклініки вона вирішила просто купити їх в інтернеті. Швидко знайшла дівчину, яка задешево хотіла позбутися власних, бо раптом запрагнула мати дитину, тож вони їй були вже непотрібні. Інструкції всередині не виявилося, проте та дівчина сказала, що треба прийняти в перший день згідно із днем, зазначеним на упаковці й далі по черзі, доки не закінчаться, а тоді зробити тижневу перерву. Лінка ковтнула першу таблетку й подумала, що насправді все так легко. Нарешті вона перестане хвилюватися.
Наталія витерла піт із чола й глянула вперед. Дорога здавалася безкінечною. Кошмар якийсь. Батько з Аліцією зайшли далеко, задоволені прогулянкою. Обоє в нових туристичних черевиках. Аліція навіть ненадовго відмовилася від шпильок, ге-ге! Наталія насилу за ними встигала й анітрохи не поділяла їхнього ентузіазму. Вона просто погано почувалася. Уранці вони примусили її з'їсти канапку, але половину вдалося сховати в рукаві. Наталія була розлючена, їй не хотілося нікуди йти. Хотілося лягти у власному ліжку й голодувати, жити так, як їй подобається.
Та ще й ця долина! Спершу все виглядало не так уже й погано. Маршрут пролягав по пласкій місцевості, чудовий потічок, можна витримати. Але тепер дорога пнулася догори, а якщо вірити мапі, то вони подолали тільки третину шляху. І чого вони так біжать? Адже по горах треба ходити повільно, насолоджуватися краєвидами, це ж не перегони!
Проте отак ідучи й відсапуючись, Наталія усвідомила, що решта людей її теж обганяє. Може, це вона йде задовільно, бо слабка. Аналітичний розум Наталії швидко підказав їй, що проблема саме в ній. Дівчина вирішила трохи прискорити ходу, бо батько знову почне нарікати, що вона мало їсть і примушуватиме запихатися овечим сиром! Вона майже бігла, щоб наздогнати батька з Аліцією, коли раптом відчула, що ноги в неї наче ватяні, а хода нагадує борсання у воді чи киселі. Повітря здавалося густим. Серце шалено калатало, до горла підкотила нудота. Наталія знепритомніла.