— Гадки не маю. У нього спитай.
— Я думав... адже ви зустрічалися. Невже тебе це анітрохи не хвилює?
— Ні, анітрохи. Зрештою, це він мене покинув.
— Наталіє, не ображайся. Я ж знаю, що ти його добряче принижувала, хіба ні?
— Ні, — відповіла Наталія. — Це він так казав. А тепер дай мені спокій. Мушу йти, у мене зустріч.
Йшла розлючена, майже бігла вулицею Міцкевича. От іще один загруз у проблемах. Ще один, про кого треба потурбуватися. Шкода, що до неї всім байдуже. Ще один лузер... Наркотики? Слухняненький Марцін? Оце новина! А до неї причепився, бо вона випила пиво.
— Такі, як він — найгірші! Так йому й треба! Отримав по заслузі! — шепотіла вона сама до себе, але десь углибині душі нервувала. — Займися власним життям, — повторювала собі, наче мантру. — Ти нікого не обходиш, чого б то тебе мали цікавити інші?!
І тоді задзеленчав мобільник. Лінка. Оце так, подруженька пригадала собі про моє існування!
Їй узагалі не хотілося брати трубку, але ж у ній залишилося трохи порядності, чого про інших не скажеш!
— Як справи? — запитала Лінка. — Усе гаразд? Давно не бачилися.
— А що мало би бути негаразд?
— Як у школі?
Ну й питаннячка! Наче з батьком балакаєш. А раніше ж здавалося, що в нас так багато спільного.
— Усе гаразд. А в тебе?
— Теж усе добре. Знаєш, я трохи за тебе хвилююся, — видушила Лінка. — Ти й далі на дієті?
Ні, це ж треба! Знов за рибу гроші.
— Я роблю те, що мені хочеться, — відповіла Наталія. — Відчепися від мене.
— Я останнім часом багато читала про анорексію... знаєш, я писала на блозі...
— Знаю, знаю. Усі ці твої заяложені журналістські істини! — вибухнула Наталія. — Що, скажеш, ніби від цього можна померти?! То затям собі — анорексії в мене немає!
Вона так репетувала, що на неї озирнулася якась мати з візочком. «Сподіваюся, я розбудила її нестерпного шмаркача», — злісно подумала Наталія.
— Я просто намагаюся тримати своє життя під контролем. Чого й тобі бажаю, — і роз'єдналася.
Лінка стояла з телефоном у руці й почувалася страшенно ніяково. Наталія накричала на неї, причому не вперше, хоча вона ж нічим її не образила. Невже це так погано, що вона хвилюється? Ну, але скільки ж можна? Якщо Наталія весь час її відштовхує, отже, між ними немає ніякої дружби? Принаймні їй така дружба не потрібна. Звідки в Наталії стільки злості?
«Усі ці твої заяложені журналістські істини»... А якщо? Лінка відчула, як її мов приском обсипало. А якщо це Наталія пише ці коменти в інтернеті? Адже це можливо? «Friendly Anne»... Лінка пригадала собі, що коли Наталія була малою, то обожнювала читати «Енн із Зелених Дахів». Запам'ятала її слова: «Я тоді хотіла, щоб мене звали Анною, Енн, бо мені не подобалося моє ім'я». Friendly Anne... Енн, наче подруга й водночас ворог. Лінці аж голова запаморочилася. Довелося на хвилинку присісти на огорожі. Надто жахливо, щоб бути правдою. Щоб найближча подруга так учинила? Але ж вона могла. Лінка негайно зателефонувала Адріанові.
— Це вона хейтерка, — сказала відразу. — Наталія.
— Та що ти! — обурився він. — Звідки знаєш?
— Якби ти чув, що вона сказала мені по телефону, то зрозумів би, що це правда.
— Вона зізналася?
— Та ні. Але я й не спитала навпростець. Власне, не було коли, бо розмова закінчилася, щойно почавшись, — гірко відповіла Лінка. — Кінець дружби. Зрештою, знаєш, насправді в нас не так уже й багато було спільного. Ми з нею геть різні.
Розлючена Наталія прийшла додому. Нікого не було. На столі видніла записка: «Ми поїхали в торговий центр. Розігрій собі обід».
— Обід! — пирхнула Наталія. — Я ж не їм.
Увійшла до своєї кімнати, точніше, чогось, що мало нею бути. Одна з багатьох спалень у цьому величезному домі. Вона могла належати Наталії так само, як і будь-кому. Абсолютно безособова. Ліжко із приємним укривалом, невеликий письмовий стіл, тумбочка. Як готельний номер. «Бо я і є тут, наче в готелі, із чужими людьми, які собі їдуть до торгового центру, і їм навіть на думку не спадає, що я могла б хотіти поїхати з ними».
Вона раптом відчула себе маленькою дівчинкою. Наче їй було не сімнадцять, а сім років. «Кожен з нас — самотній острів», — подумала дівчина. Порошинка в безкінечності. Чому їй так погано? Цього вона не знала й нічого не могла із цим вдіяти. Наталії було зимно й трохи піднуджувало.
Витягла із шухляди бритву. Провела по білому зап'ястку. Відчула, як заболіло й запекло. Сльози набігли на очі. Одна сльозина впала на шкіру, за мить забарвившись у червоне. Наталія лизнула поріз. Перевела подих. На мить ставало легше. Але тільки на мить. Крім того, їй більше не хотілося вдаватися до цього. Невдовзі потепліє, і доведеться носити блузки з коротким рукавом.
Обсмикнула рукав. Вона однаково робила все це наполовину. Не здатна порізатися по-справжньому, занадто страшно. Усе-таки вона досі залишалася маленькою дівчинкою, яка плакала, розбивши коліно. А щоб порізатися насправжки — треба мати мужність. Вона б хотіла, але поки не зуміє, ще ні. Відчула, як у шлунку замлоїло. Може, усе-таки з'їсти хоча б йогурт. Бодай половинку. Вона почувалася такою слабкою. Може, вона занадто різко почала це голодування? Пішла на кухню.
Наталія сама не знала, як усе сталося. Відкрила холодильник, вийняла йогурт. А тоді побачила отой сирник із желе. З'їла його, тоді спагеті, залишене для неї на сковорідці. Поглинула холодну страву. А тоді ще й усі тістечка, які лежали у вазі на столі. Шматок твердого сиру. Ковбаски. Запила молоком із пляшки. Слинні залози працювали шалено, слина виділялася, мов у собаки. Ще шматок сирника, а далі їй зробилося до всього байдуже. Сопотська полядвиця. Решта тістечок. Насіння соняшника із шафки. Півпачки сніданкових пластівців зі смаком карамелі й шоколаду. Боже, яке все смачне! У неї паморочилася голова, неначе вона була п'яна. У животі відчувалася важкість. Наталії зробилося недобре, усе в кухні кружляло довкола неї. «Я справді сп'яніла. Сп'яніла від цієї їжі», — подумала дівчина. Заболів живіт. Вона побігла до туалету. Ледве встигла. Усе шубовснуло в унітаз. У роті відчувався гидотний присмак, але вона знову була чистою. Наталія захихотіла. «Отже, я наїлася, але в мені знову нічого немає. Хіба ж не чудово? Може, я б могла так іноді робити без жодної шкоди для дієти?» Почувалася вона прекрасно, наче ошукала весь світ.
У замку заскреготів ключ. Повернулися. Аліція гордо несла чи не п'ять паперових торбин. Батько аж ніяк не здавався задоволеним. Адже Наталія пам'ятала, що він ніколи не любив ходити по крамницях. Годі було й сподіватися, щоб він змінився. Зате Аліція сяяла. Простягнула Наталії одну з торбин.
— Це тобі, — сказала вона. — Приміряй.
Наталія зазирнула досередини. Там було щось кольору попелястої троянди. Сукня? 36 розмір. «Має підійти», — подумала Наталія. Невідомо чому, але вона дуже зраділа. Мабуть, через те, що вона вже давно не мала обновок. Худла — і це й був її спосіб ставати кращою. Швиденько побігла до ванної й приклала до себе сукню. Колір був чудовий, сукня мала гарний чималий викот, і пошита з такого тендітного матеріалу, що здавалося, наче то рожева цукрова вата або хмаринка.
Переодяглася в сукенку, яка виявилася вільною, мабуть, трохи занадто, але при такому фасоні це не мало великого значення. Колір підкреслював її темне волосся, Наталія виглядала просто чудово. Сукенка була короткою й відкривала частину стегон над колінами.
— Можна глянути? — гукнула з кімнати Аліція.
Наталія знизала плечима, роздивляючись свої стегна, але Аліція постукала у двері ванної, тоді Наталія відчинила.
— Супер! — засяяла Аліція. — Ти така струнка, у тебе бездоганна фігура, я б теж хотіла так виглядати. На жаль, у моєму віці це не так уже й легко. Наче я й схудла, але не здаюся такою стрункою, як колись... Зате ти точно схожа на модель!
— Справді? — запитала Наталія. Їй раптом зробилося приємно. Нарешті вона почула щось підбадьорливе, а не самі докори й поради нарешті перестати худнути. Нарешті хтось розуміє, як це важливо — мати гарне тіло.