Пригадала те, що сталося рік тому, отой злощасний Лондон. Адріан її зрадив, так, вона йому пробачила, принаймні старалася це зробити. Але попри те, що їй здавалося, наче вони близькі люди, Лінка тоді не помітила, що він не був собою. Бо йому велося там зле, про що вона дізналася пізніше. І старанно це від неї приховував, писав якісь солоденькі мейли, мовляв, усе гаразд... А справжніми проблемами з нею не ділився.
Може, Кай не довірився їм якраз через те, що вони йому близькі? Може, часом важче про щось сказати рідній людині? Простіше грати, удавати?
І тоді подумала про Наталію. У неї були погані передчуття, може, тому, що вона занадто добре Наталку знала й не забула, що та намагається все робити досконало. Якби з нею щось сталося, вона б нікому й словом не прохопилася. «Я мушу щось зробити, — подумала Лінка. — Звісно, Наталія мені дуже допекла, поставилася жахливо, але якби з нею було щось негаразд, краще мені про це знати, правда? Вона ж мені не байдужа...» І з цією думкою Лінка заснула.
Квартиру, де ще недавно жила Наталія, важко було впізнати. Передусім на вікнах затягнули вишукані бордові штори так щільно, що ті не пропускали жодного промінчика світла. Їх не відкривали навіть удень. На столі в стилі арт-деко, який колись щодня витирали й прикрашали свіжими квітами, стояв тепер старий, засохлий букет ірисів, вода у вазі зробилася каламутною, у ній здіймався гнилий осад, який сповнював кімнату огидним смородом. Вікон не відчиняли, килима ніхто не пилососив, на ньому валялося кілька коробок з-під піци, з однієї стирчав надкушений шматок. Диван стояв розкладений, постіль зіжмакана й брудна, бо її не змінювали щотижня, як колись. На тумбочці, замість книжки й окулярів для читання стояло кілька чашок із запліснявілими рештками кави й чаю, дві пусті банки з-під пива й майже спорожніла пачка ментолових сигарет «Воґ». Жіноча рука сягнула по пачку, витягла сигарету.
Жінка, яка щойно прикурила ментолового «Воґа», раніше робила це рідко й лише на балконі. Колись усі сніданки, обіди й вечері вона споживала за столом і зазвичай не сама. Тепер це змінилося. Тепер жінка робила це в ліжку. А переважно просто спала. А коли не спала, то просто лежала. У неї не було сил вставати, хіба до вбиральні. Там, зрештою, теж усе виглядало невесело. Скрізь валявся брудний одяг, раковину й ванну ніхто не мив уже кілька тижнів.
Зрештою, це не мало для неї особливого значення. Жінка перестала помічати безлад. Багато всього перестала робити, наприклад, виходити з дому. Коли відчувала голод, витягала щось із запасів або дзвонила й замовляла доставку їжі додому.
Хтось саме подзвонив у домофон, і першою думкою було, що то, мабуть, принесли піцу. Отож жінка сповзла з ліжка і, навіть не піднімаючи трубки домофону, натиснула на кнопку й відчинила двері внизу. Але потім схаменулася. Адже вона щойно спала й не могла нічого замовити, хіба що уві сні. Мабуть, це ті працівники кабельного телебачення дзвонять, щоб їм відчинили двері, бо вона ж не працює, сидить удома. Знизала плечима й уже рушила в бік ліжка, коли раптом почула, як у двері постукали.
На мить їй здалося, що це Наталія, її донька, що вона повернулася додому, що все буде, як раніше. Серце закалатало від туги й любові, і вона швидко відчинила. Але за дверима стояла не Наталія, а ця її подруга, Халіна. Дивилася на неї, а очі мала аж круглі від здивування. Господи, мабуть, вона не дуже добре виглядає, якщо на неї так витріщаються. Жінка потупила погляд і помітила, що вона досі в піжамі. Здається, брудній. Ну, нічого, вона просто захворіла, може ж вона бути хворою чи ні?
— Доброго дня, — видушила Халіна. Дівчина здавалася переляканою. — А Наталія вдома?
— Наталія? Ні, її немає. Вона в школі.
— У школі? — здивовано перепитала Лінка. — У неділю?
— А, тоді ні. Не в школі. Ну, тоді вона деінде, бо вдома її немає.
«Боже мій, що я верзу», — злякалася жінка. До неї почала повертатися свідомість, немовби вона щойно очуняла. Аж тепер. Схаменулася, проте ненадовго.
— Наталія зараз у тата. Поїхала в гості. Авжеж, вихідні вона проводить у тата.
Халіна глянула на неї якось дивно.
— Ага. Бо мені треба негайно з нею побачитися. Це дуже важливо.
— А що таке?
— Не можу вам сказати, але це справді дуже важливо.
— А подзвонити пробувала?
— Вона не бере трубку. А це дуже важливо, йдеться про конкурс... Науковий. Наталія хотіла брати в ньому участь.
— А-а-а...
— А ви можете дати мені її адресу? Інакше все пропаде...
— Ну... зараз, почекай, у мене вона десь є. Якщо вже це так важливо...
Не запрошуватиме її до кімнати, немає чого тут нюшкувати. Жінка раптом усвідомила, що квартира здається трохи занедбаною. Досі вона цього не помічала, щойно коли хтось прийшов, і тепер їй самій здавалося, що тут усе не так, як слід...
Відкрила одну з шухляд, бо наче крізь туман пригадала собі, як поклала туди листівку з його... Марека нову адресою, щоб знати, де тепер її донька.
— Візьми, — простягла листівку. — Перепиши собі, бо я десь окуляри загубила.
— Ось вони, — показала Лінка.
Справді, окуляри лежали на одній з коробок з-під піци.
— От молодчина, — похвалила мама Наталії. — Яка ти зірка!
Вона справді зраділа. На мить захотілося навіть підійти до дівчини ближче й обійняти її, але Лінка відсторонилася.
— Дуже дякую, — сказала вона, записавши адресу, а тоді повагавшись додала: «Пробачте, але ви, здається, нездужаєте? Це грип? Може, вам щось потрібно, може, до крамниці сходити?»
Жінка відчула, як на очі навертаються сльози. Чужа людина пропонувала їй допомогу, а не донька! Донька навіть не подзвонить, хоча й образила матір!
— Дякую, дитинко, але мені вже краще. Я сама піду, мені вже нині легше. Мабуть, цей грип уже минає.
— Справді?
— Справді.
— Ну, тоді... До побачення!
Лінка вийшла, і вона зачинила за нею двері. Відчула таку втому, що знову запрагнула лягти. Науковий конкурс? Цікаво, який саме? Ну, звісно, Наталка завжди була такою здібною, вона прекрасно вчиться в школі, не дивно, що конкурс... Жінка лягла на канапі, заплющила очі й за мить уже спала.
Лінка набрала адресу в пошук й подалася в бік зупинки. У неї перед очима весь час була ця квартира, яку вона добре знала, і мама Наталії, яка справді погано виглядала. Якщо вона хворіє, то де ж Наталія, яка повинна бути з нею й допомагати? Але не хотіла заздалегідь робити якісь висновки. Може, Наталія справді поїхала до батька, а її мама... Ну, що ж, хвора людина не має сили давати всьому лад.
Та щось її дуже бентежило. Поїхала до батька на вихідні? А звідки тоді у квартирі чи не п'ять коробок з-під піци? Звідки стільки банок і пляшок? Неймовірно. І Лінка у глибині душі добре знала, що ситуація насправді значно складніша, ніж про це казала мама подруги.
Наталія сиділа у своїй кімнаті, утупившись у дзеркало. Їй здавалося, що обличчя за скляною поверхнею якесь чуже. Неначе вона дивилася на фотографію чи портрет незнайомої особи. Торкнулася щоки. Постать у дзеркалі зробила те саме. Наталія не розуміла, чому почувається цілковито окремою від свого тіла. Здавалося, наче воно їй не належить. Усього в ньому було забагато. М'яса, Жиру. Поту. Сала. Волосся. Схопилася за темне пасмо, яке спадало на плечі. Дівчина в дзеркалі повторила її рух.
— Не дражнися, — сказала Наталія. — Дай мені нарешті спокій.
Але тамта її не слухала.
— Ну й бридке ж у тебе волосся, — продовжувала дівчина.
Наталія не хотіла бути «тамтою». Підійшла до письмового столу й узяла в шухляді ножиці.
— Зараз побачиш, без цього бридкого волосся виглядатимеш краще.
Р-р-раз. Темні пасма посипалися долу, сухі й безживні, мов вигоріла трава.
«Ми обростаємо волоссям, як земля травою, — подумала Наталія. — Його забагато, усього цього забагато. Хотіла б я бути прозорою, існувати в іншому вимірі...» Р-р-раз.