Неділя, 27 січня
Я намагався, та не зробив цього до кінця гри в бінґо. Коли розгорілася сварка про те, хто ж отримає п’ятий приз — ліверну сосиску з «Aldi»[10]- я поскаржився на мігрень і повернувся у свою кімнату. Мігрень — зручна недуга, бо її завжди приймають за гарне вибачення. Коли я тільки-но приїхав сюди й мене ще ніхто не знав, якось у розмові я згадав про вигадані мігрені й відтоді частенько користався цим. Тільки й діла, що трохи скосити очі та вряди-годи потирати чоло! Якась співчутлива душа завжди поцікавиться, чи то, бува, не починається мігрень. Потім я мушу «трохи полежати». Словом, це як раз плюнути — і жодних питань.
Я щойно повернувся з кімнати для медитацій. Інколи в неділю я ходжу на вселенську службу. Однієї неділі її проводить вікарій[11], а наступної — священик[12]. Вони гарно вписуються, адже обоє майже такі ж старі, як і їхня паства. Вікарій — жартівник. До Господа він ставиться критично. Священик, прихильник традиційних ідей, проповідує про пекельне полум’я та вічні муки. Хоча у загальному підсумку, яка до дідька різниця, якщо їх обох страшенно важко зрозуміти.
Смію зауважити, що на порозі смерті чимала частина тутешніх пожильців міцно чіпляються за свою віру.
Після служби завжди роздають хліб і каву.
Учора здійнявся страшенний галас з приводу підвищення особистих внесків до вартості опіки за місцем проживання. У газеті зазначалося, що, крім чотирьох відсотків, які залежали від рівня забезпеченості, пенсіонерів зобов’яжуть платити ще вісім як «додаток на регулювання доходу». Ці новини викликали чимале обурення. Проте коли Греме запитав, хто з нас аж настільки заможний, щоби його зобов’язали платити згадані відсотки, лише пані Бреґман підняла руку. Вона подумала, що ми говоримо про платню Спілки пожильців.
Тутешні аборигени зі своїми скромними пенсіями здебільшого бідні, наче церковні миші.
Кумедно, що навіть парламентська партія «50 Плюс» погодилася підвищити індивідуальний збір. Як пояснив Хенк Кроль: «Щойно ми зайняли свої місця, як побачили, що всі інші голосують «за», навіть соціалісти. По суті, нас просто ошукали». Я прочитав цю цитату вголос для інших. Дехто вважав, що інші партії й справді мали би попередити Хенка заздалегідь.
Понеділок, 28 січня
Сьогодні за ланчем я привітав пана Хогдалена з набутком — невимовно прегарним скутером. Він показав мені майже всі новації, а єдине, чого не зміг продемонструвати, — то це повітряну подушку.
Він хоче заснувати скутер-клуб «Антилопи». При цьому зізнався, що назву звідкись поцупив. Я сказав йому, що подумую над придбанням «Canta Cabrio», однак ще остаточно не вирішив. Він зі свого боку взявся мізкувати над тим, чи дозволяти членство в клубі власникам «Canta».
Спершу мені це було нецікаво, але в якусь мить членство у його клубі почав здаватися привабливим. Мабуть, було би незле стати, для прикладу, організатором туру. Я вже навіть уявив собі довгу низку мобільних скутерів, які повільно повзуть безкінечною рівниною. І тільки зрідка якийсь пенсіонер риє носом кювет.
Два роки тому в Ґенемуйдені сталася аварія за участі «Canta». (Мені подобається зберігати цікаві вирізки з газет). Обоє людей, котрі знаходились у ній, загинули. Проте зверніть увагу на от що: їм було дев’яносто шість і дев’яносто сім відповідно! Врізались лоб у лоб з іншим авто. Можливо, лікарі відмовили їм в евтаназії, хто його знає. Переживаєш дві світові війни, а закінчуєш в утлій бляшанці, що врізається в бордюр поблизу Ґенемуйдена. Сотня і дев’яносто три роки на двох. І справді, незле. Ні згадки про те, чи було то подружжя. Можливо, вона доводилася його коханкою, як у випадку з Тедом Кеннеді[13] у Чапаквіддіку[14]. Але це було б занадто ідеально.
Повернемося до газетних вирізки: ось із п’ятниці: втеча 15 000 крокодилів. (Хіба можна ставити дві двокрапки в одному реченні?)
Вівторок, 29 січня
Учора ввечері о 18:25 майже всі пожильці зібралися біля плаского телевізора у Відпочинковій кімнаті. Що ж там Беатрікс скаже у своїй щорічній королівській промові? Ось воно: вона зрікається престолу. Правду кажучи, окрім цього оголошення, її коротка промова радше розчарувала. Пані Грунтеман, якій трохи бракує клепки, розмірковувала, чи відправлять тепер королеву у притулок для людей похилого віку.
Кімнату нещодавно упокоєної пані де Ганс поспішно звільнили, аби мати можливість здати її з першого числа місяця, тобто із цієї п’ятниці. Бізнес — це бізнес, гроші — це гроші. Бідолашній єдиній доньці де Ганс дали лише три дні на те, аби вона забрала материні речі, щоби зберігати їх десь чи пожертвувати значну частину Армії Спасіння. Інакше їй довелося би платити за ще один місяць. На жовтих сторінках довідника вона знайшла оголошення, автор якого стверджував, що дає добру копійчину за домашнє майно, і зателефонувала йому. Глянувши на скарби покійниці, він одразу ж розвернуся й пішов. «Це не варте навіть того, аби я завантажував його у фургон». Тактовний тип.
Припускаю, що у пані де Ганс не було ні грошей, ані смаку. Скінчилося все тим, що її донька взяла кілька дарунків на пам’ять, а решту пожертвувала благодійній крамниці.
Вона благала пані Стельваген про ще три дні без плати. «Мені так прикро, так соромно, хотіла б я мати змогу сказати вам щось інше, але просто змушена дотримуватися правил», — найвірогідніше, злукавила Стельваген. Треба буде спитати Анью, чи маю я рацію. Якщо притулку доводиться самотужки звільняти кімнату, родичам надсилають рахунок на 580 євро чи й більше, навіть якщо там роботи не більше ніж на годину.
Якби пані де Ганс дізналася, то перевернулася би в могилі. У могилі, куди її ще навіть не поховали. Учора вдень була можливість попрощатися з нею — останній день, до речі. Жорсткий закон старечих джунглів: або дивишся ти, або дивляться на тебе. Її ховатимуть сьогодні вдень.
Середа, 30 січня
Краще мені зараз не висловлювати своїх симпатій до республіканців. Не час кричати: «Геть короля!» Ні, я не проти Беатрікс, але вважаю, час їй уже поступитися. Їй треба більше часу присвячувати живопису та менше перукарю. Ця туга зачіска вже давно мені остогидла. І хоча такі дрібниці не повинні мене дратувати, проте я нічого не можу вдіяти. На першій сторінці «de Volkskrant»[15] щонайменше тридцять портретів Беа. І хоч би одна волосинка на них вибилася із зачіски!
Королеву тут глибоко шанують. Журнал «Royalty» займає почесне місце на кавовому столику, разом із «Hello!» та «Women’s Own». Якось Еферт задля експерименту спробував підсунути примірник «Playboy». Вже за годину примірник зник! На всіх журналах стояв великий чорний штамп з назвою установи, аби ніхто не насмілився винести їх зі спільної кімнати. А на тому «Playboy» штампа не було.
Кілька постійних мешканців вже замовили місце на 20 квітня у мікроавтобусі до Площі Дам[16], щоби відвідати інавгурацію. Вони не хотіли пропустити королівських урочистостей.
За кілька хвилин я планую зазирнути до Еферта. У нього ще один напад подагри, тож доведеться вигуляти його пса Мо. За словами Еферта, те, як Мо гарчить, щойно Стельваген опинялася десь поруч, свідчить, що він розумний. Якось вона проігнорувала гарчання і нахилилася погладити його, так Мо вкусив її за руку, ну чи радше промазав і вчепився у сукню. Дорогу сукню, до речі. Відтоді стосунки між директоркою та Ефертом, м’яко кажучи, досить прохолодні.
На дверях табличка: «Зважайте на гарчання».
Минулого вечора, коли я пішов забирати пса, то побачив, що Еферт закуняв у кріслі. Коли в нього загострюється подагра, він не п’є, одначе натомість приймає жменю пігулок. Щойно напад відступає, він знову повертається до звичного розпорядку.