Місце зустрічі — рідко використовувана конференц-зала, де столи відсунуті вбік, а стільці розставлені колом. Зазвичай виконувати вправи потрібно сидячи, аби не засмучувати прикутих до інвалідних візків. Трохи помахів руками та ногами у ритмі якоїсь життєрадісної музики. Ну і стогони. І гучні лементи про недуги, що не дають виконати певні рухи. «Я не можу зробити цього з колостомою»[8].
Потім час для гри з перекиданням м’яча. Зізнаюся, м’яч не надто в цій грі і задіяний. Більшість вправ отримують вокальні хорди, коли учасники нагороджують схвальними відгуками найпростіші порухи, так, наче то справдешній подвиг. Так, бува, матері аплодують малюку, котрий із двадцятої спроби таки зумів упіймати м’яча: «Так! Ти зробив це! Ну що за розумник!»
Усі ми ще ті спортсмени, тому краще помовчимо.
Так-от, учора я ходив на заняття «Фітнесу для кращого самопочуття». То був мій перший візит. І останній. По закінченню тренерка «Називайте мене Тіна» наполягала, що мені точно варто прийти наступного тижня. На що я відразу ж їй відказав, що одного разу з мене задосить.
— О, і чому ж? — підозріливо запитала вона.
— Бо між такого букета вродливих жіночок я не можу належним чином зосередитися на вправах. Напружуюся, — випалив я, не подумавши.
А сказавши це, я відчув, що червонію. Значно більше, ніж під час заняття фітнесом.
Ти дивись, я навіть починаю висловлювати те, що думаю, ну чи десь так! Прямую семимильними кроками. Можливо, завдяки цьому щоденнику.
Тіна розгубилася. Сарказм був зрозумілий, але я не розвинув його, щоб їй не довелося доводити супротивне, принаймні не перед усіма тими нафарбованими хвойдами, які завмерли, наче вкопані. Більшість із них все ще вважали себе «доволі привабливими». Процес самоаналізу з віком поступово деградує. Щось на кшталт того, як у дітей він поглиблюється з кожним роком.
Неділя, 20 січня
Ми, пенсіонери, точно не потрапимо під удар економічної кризи. Згідно із прогнозами знаного дослідницького інституту, кожний пенсіонер, котрий живе за рахунок державної пенсії, щомісяця поточного року отримуватиме на два (два!) євро більше. Тож переполох, що його влаштував Хенк Кроль та його партія «50 Плюс», виявився марним. Більшість мешканців проголосували за нього на минулорічних виборах.
Люди з великими пенсіями, а також ті, хто вийшов на пенсію достроково, отримають трохи менше, однак вони й починали з більшого. У будь-якому разі тут не було таких.
Ощадливість тутешніх пожильців просто вражає. Навіть ті, хто живе на державну пенсію, щось та відкладають, хоча одному лише Господу Богу відомо, задля чого.
Минулого року кілька пожильців іншого притулку для немічних зірвали в лотереї джекпот. Проте нервове напруження, пов’язане з усією цією мільйонною веремією, не додало їм щастя навіть на цент, а радше навпаки.
Я ж схиляюся до того, що коли піду до праотців, то буду по вуха в боргах.
За допомогою календаря Діви Марії, виграного в бінґо у грудні, я вирахував, що від найкоротшого дня, 21 грудня, до сьогодні, тобто місяць опісля, сонце зійшло лише на 11 хвилин раніше, а зайшло на 37 хвилин пізніше. Цікаво, хіба ні?
Бачте, справа в тому, що останнім часом мене трохи мучити закрепи, а календар Діви Марії висить у вбиральні. Там є уривки з Біблії, а ще рецепти, цитати й анекдоти. Завтра, 21 січня, — день Святої Аґнеси[9], непорочної мучениці. Померла в 304 році. Ця інформація для того, щоб ви тепер жили з нею.
У газетах знову здійняли галас з приводу психічнохворого хлопчика, котрого знайшли у притулку прикутим до стіни. Причини не пояснювалися. Певно, він був схильний до насильства. Люди в тутешньому відділенні для недоумкуватих, які заледве можуть підвестися, а про те, щоби завдати комусь удару кулаком, краще промовчу, теж лежать зв’язані, немовби циркові артисти, які забули вивільнитися з пут. Приходьте й погляньте самі, любі папараці.
Понеділок, 21 січня
Сьогодні моїй дочці виповнилося би п’ятдесят шість. Я намагаюся уявити, якою вона була би сьогодні. Не вдається прозирнути далі отої чотирирічної, промоклої наскрізь дівчинки, обм’яклої на руках у сусіда. Наче зараз бачу, як вони наближаються — і тим кільком секундам нема ні початку, ні кінця.
Ні через п’ятнадцять, ні через двадцять років не минало й дня, щоби я не подумав про свою дівчинку.
Надвір ніхто не виходить — хуртовина!
Ще трохи мороку й пітьми: в Еферта — діабет.
Насправді, він у нього вже якийсь час. Еферт не дуже ретельно дотримується вказівок лікаря, тому його помічниця зважилася втрутитися.
— Без сумніву, пане Дейкере, якщо ви налягатимете на спиртне, а ще на споживання шкідливої їжі та паління, я не зможу вам суттєво допомогти.
— Любонько, так то ж єдине задоволення, що лишилося мені в житті.
— Я не ваша любонька.
— Як і не мій лікар, Пані Помічнице.
І все ж таки Еферт трохи занепокоївся. Він частенько навідувався у місцевий паб, де приятелював із власником-товстуном, який теж хворів на діабет. Чоловік випивав двадцять п’ять пінт за «звичайний» вечір.
А потім ще кілька порцій віскі вдома.
Однієї гарної днини в нього на нозі почорнів великий палець. Палець ампутували. А вслід за ним — інші пальці. Потім — ступню, а далі — ще й ногу по коліно. У лікарні відпилювали все, що почорніло. Він став там завсідником. То був дуже приязний чолов’яга, котрий просто не міг кинути пити чи палити. Через якийсь час він все одно чимчикував до бару на штучній нозі, але потім, пересівши в інвалідний візок, більше не міг дістатися пабу. За два місяці він помер.
Для Еферта нічний кошмаром була думка про те, що в нього почнуть чорніти кінцівки й він здасться на милість лікарів і медсестер.
Завтра я знову напишу про щось радісне.
Вівторок, 22 січня
І знову галас, тепер — щодо вартості паркування. Завжди норовистий пан Кейпер запропонував Спілці пожильців запровадити плату за паркування в приміщенні.
Майже ніхто з тутешніх не ходив з ціпком. Натомість пожильцям подобається штовхати якогось із тих роляторів з ручним гальмом та кошиком для покупок. А якщо ви втомитеся, то можете відпочити, посидівши на ньому. Дехто навіть у будівлі роз’їжджає на мобільних скутерах. Ті транспортні засоби займають зовсім небагато місця. Схоже, їх лише більшатиме. Це статусна річ.
Керівництво непокоїли затори, а тому нас просили якомога менше використовувати ролятори та скутери в приміщенні. Це жахливо засмутило кульгавих. Але коли Кейпер запропонував взяти приклад з Амстердам-Сіті й вирішити проблему з паркуванням, змусивши людей платити, розверзлося пекло. Гадаю, у Кейпера дах поїхав.
Цей будинок побудували наприкінці шістдесятих, коли в дітей почалося таке клопітке життя, що вони більше не могли жити зі старенькими батьками. Або ж просто не хотіли, щоби батьки жили з ними, що аж ніяк мене не дивує. Та навіть якщо й так, десь років сорок тому будинки для людей похилого віку почали виростати з-під землі, наче гриби. Та ще й такі гарні та просторі! Кімнати площею 24 квадратних метри з нішею для ванни та маленькою кухнею. Подружнім парам додавали ще 8 квадратних метрів для спальні. Упродовж останніх двадцяти років проводили якісь дурнуваті реконструкції, але простору все одно замало. Ніхто не розраховував на армаду колісної машинерії. Місця в ліфті вистачало лише для двох скутерів або чотирьох ходунків. А потім потрібно було добрих хвилин п’ятнадцять маневрувань, аби запхатися чи випхатися. Поспішне таранення ніг. Стовбичення перед самими дверима, щоби пропустити того чи іншого. Стельваген вирішила для себе проблему — реквізувала один із ліфтів для персоналу. А це, звісно ж, тільки примножило чергу. Тепер, аби вчасно дістатися місця призначення, доводиться виходити ще раніше. Варто почати сповіщати про ситуацію на дорогах. Я звик спускатися сходами, але ще недовго зможу це робити, тож нині мене частенько можна побачити в черзі.