Тим часом я приглядаю і за собакою, і за господарем. Мо вдячний, а Еферт бурчить, що це необов’язково. Він ненавидить, коли його жаліють, тож краще триматися від нього подалі. Йому хотілося би побачити, як на вхідні двері чіпляють вивіску з великими неоновими літерами: «Ніякого скигління». Мене він терпить. Я роблю трохи покупок, підігріваю в мікрохвильовці готову їжу для нього, а потім іду геть. Коли Еферт одужує, то завжди приносить мені якийсь подарунок — великий букет тюльпанів, півкіло копченого вугра чи настінний календар.
Четвер, 31 січня
Експерти королівської родини сплять на робочому місці: ніхто не потурбувався попередити нас, що буде зречення. Через два дні після того, як повідомлення про королеву Беатрікс заполонили газети, радіо, телевізор і стали головною темою кухонних розмов, я почав мріяти про якусь добрячу катастрофу, яка могла би хоч трохи відновити рівновагу.
Справжній день народження Беатрікс, а це, власне, сьогоднішній день, тут завжди шанобливо святкують, заїдаючи це свято кремовими тістечками. Не помаранчевими, мушу сказати, адже ті доступні лише на офіційний День Королеви — 30 квітня. Дехто з постояльців, крім усього іншого, полюбляє обтикати все довкола прапорцями. Такими маленькими прапорцями, адже великий прапор на стіні, зрозуміло, не обговорюється. Правила тут чіткі — жодних дір у стінах. У кожній кімнаті є чотири гаки для картин, прикріплених у наперед визначених місцях, тому доводиться обходитися ними.
Якось пан Еллрой спробував настромити на ті чотири гаки голову лося. В результаті вона впала на сервант і розтрощила чайний сервіз. А більшого гака йому так і не дали, і нікого не хвилювали його палкі мольби та благання, бо надто вже він прив’язався до свого лося. «Якщо ми почнемо дозволяти всім і все, то один лише Господь знає, до чого це доведе», — сказав йому урядник відділу будівель і земель. Цей аргумент поставив крапку у подібних суперечках. Так наче якби Еллрою дозволили мати надійніший гак для свого опудала, всі до одного пожильці почали би чіпляти на стіни всілякі опудала. Голова лося тепер похитувалася на стільці. Еллрой більше не міг використовувати її як вішалку, хоча понад усе любив кидати на неї капелюх. Як правило, давав маху. Нахилявся, щоби підібрати його з підлоги, а це вартувало йому значних зусиль, і попри це він знову кидав виклик тим рогам. Непоганий чолов’яга, от тільки глухий, наче тетеря. І це прикро, бо я впевнений, що ми могли би з ним заприятелювати.
П’ятниця, 1 лютого
Щойно мене позапланово відвідала соціальна працівниця. На щастя для неї, я майже завжди вдома. Але цей візит став для мене несподіванкою.
Я зробив їй чашку кави і поцікавився, чим завдячую такому задоволенню. Вона почала здалеку. Чи й досі я насолоджуюся життям? Чи не почуваюся розбитим?
Вона сиділа, напрочуд мило покахикуючи й затинаючись. Була дуже юна й недосвідчена в роботі, але щиро намагалася чимось допомогти.
Я запитав, чим зацікавила її моя скромна персона.
— О, то неважливо.
— Що ж, панянко, якщо це й справді неважливо, то ви зі спокійною душею можете про це розповісти.
Після цього вона зізналася, що її прислав головний лікар. Певно, тому, що я нещодавно цікавився евтаназією. Він змусив цю бідолаху проконтролювати мене, щоби переконатися, чи я, бува, не збираюся стрибнути з даху.
Я запевнив, що найближчим часом самогубства не планую. Ці слова трохи збентежили її.
— О, сер, я зовсім не про це.
— Я знаю, про що ви. Все просто чудово. І передайте доку, що я був би вдячний, якби він подбав про цю проблему особисто. Ще чашечку?
Ні, вона мусила йти.
Учора я заходив до Аньї, моєї інформаторки в кабінеті шефині, і вона показала мені копію звіту пані Стельваген щодо вбивства рибок. Я не фігурував у ньому підозрюваним. Як і Еферт. Вона була переконана, що винен хтось із працівників — на її думку, то спроба підсидіти її на посаді. Стельваген збирається встановити в коридорах камери спостереження. Мені от цікаво, а чи це законно.
Субота, 2 лютого
«ДОСИТЬ СТАРІТИ, ПРОДОВЖУЙ РУХАТИСЯ». Таким був заголовок газетної статті з підзаголовком: «Науковці по всьому світу шукають корінь проблем старіння та способи їх вирішення». Господи, панове науковці, якраз вчасно, правда? А для нас вже запізно. Одначе приїздіть сюди — тут чимало матеріалів для дослідження.
З погляду біології, ви занадто зосереджуєтеся на сороковому дні народженні, чи десь так, бо до того часу вже народжуються діти й ви досягаєте самостійності. Тоді й починається старіння — повільно, та проте невідворотно, з випадінням волосся та появою окулярів для читання.
На клітинному рівні виникає забагато порушень. Ви починаєте припускатися все більшої кількості помилок під час ділення чи множення клітин. Сповільнений метаболізм призводить до ослаблення нервової системи, а це також ослаблює розум. (Це вам короткий виклад статті).
Ще є чимало невідомого, та зрозуміло одне: «Користуйся, або втратиш». І тіло, і розум потрібно тримати в русі, особливо префронтальну кору — частину мозку, що контролює такі функції як планування, ініціативу та гнучкість. Що ж, можемо припустити, що керівництво цієї установи не надто переймається префронтальною корою. Ні грошей, ні зусиль для того, щоби старпери залишалися покірними, пасивними та летаргійними, і все це під маскою гри в бінґо, більярд та «Фітнес для гарного самопочуття».
Однак дозвольте мені не покладати всю вину лише на персонал. Часто-густо пожильці самі хочуть, щоби з ними няньчилися і їх опікали. І, якщо чесно, інколи їх можна зрозуміти. Бувають дні, коли я сам не проти побити байдики.
Я планую ще якийсь час продовжувати рухатися. Побачимо, як далеко мені вдасться зайти. Пов’язку з голови, яку я отримав після падіння, вже зняли, тож я тепер рухатимуся без в’їдливих коментарів.
Неділя, 3 лютого
Згідно із результатами деяких опитувань, партія «50 Плюс» опинилася на дев’ятому місці. Через шість років кількість виборців, вік яких проминув п’ятдесятилітній рубіж, становитиме більшість. Виникає враження, що політичні партії усіх штибів раптом помудрішали в цьому сенсі. Вони відкрили для себе невдоволених пенсіонерів. Бачте, ми їх раптом зацікавили, і ця новина для нас — наче сніг на голову. І не скажеш, що серед тутешніх пожильців багато політично обізнаних. «Вони грабують нас, сліпих» — мабуть, найскладніша думка, яку ви коли-небудь почуєте за кавою.
Нова мешканка, котра переїхала до кімнати покійної де Ганс, Еф’є Бранд, видається мені приємною. Ковток свіжого повітря порівняно зі середньостатистичною вдовою, яка човгає вздовж коридорів. Ні, вона також човгає, однак принаймні робить це стильно.
Я мило поговорив з нею і вона розповіла, що насправді це не зовсім її вибір переїхати сюди. Проте вона була рішуче налаштована на те, що це «не дозволить їм загнати мене в могилу», принаймні «поки що».
«Можливо, я захочу, щоби мене кремували. Ще не вирішила».
Я сказав, що також іще не вирішив, і що мені не підходить жодний варіант: шість футів униз чи вгору димоходом. Вона погодилася.
«Альтернатив не так і багато. Можливо, когось можуть скинути в море з повітря. Варто запитати того аргентинського пілота «польотів смерті[17]».
«Не думаю, що його вже випустили із в’язниці», — сказав я.
Не думаю, що обмінювався з кимось подібними жартами, відколи я тут. Навіть розмови з Ефертом були іншого ґатунку. Решта мешканців говорили майже винятково про погоду, їжу чи недуги.
Що ж, погода гарна, їжа стерпна, а завдячуючи потрібним пігулкам, біль сьогодні мені не докучав. Якщо коротко: життя — прекрасне.
Понеділок. 4 лютого