У старих людей виробляється менше адреналіну та допаміну, речовин, що відповідальні за метелики у животі та прискорене серцебиття. Однак закоханість не означає певної кількості гормонів, яку виробляє твоє тіло, так само як і раптового їхнього стрибка. У старперів ця гормональна хвиля може бути такою ж чудовою. Так сказано в газеті. Це могло би пояснити, чому поруч з Еф’є я завжди ловлю себе на тому, що починаю говорити трохи невиразно й навіть заїкатися.
Четвер, 17 жовтня
«Усе, що робить для нас лікар, насправді зводиться до допомоги в гамуванні болю, тож не обманюймо себе», — таким був вклад Еферта в обговорення історії про лікаря з селища Тейтьєнхорн, який, мабуть, був занадто щедрий із морфіном.
«Ну, це хоча би повернуло на карту Тейтьєнхорн», — промовив Греме.
Про поведінку лікаря поліція мала суперечливе бачення. Чимало тутешніх залишаються непохитними на шляху чеснот, дотримуючись щодо евтаназії думки церкви. Та всі згодні, що немає причин посеред ночі заарештовувати добросердечного лікаря (яким, я припускаю, він і був, аж поки докази не доведуть протилежного) і годинами допитувати його. Звісно ж, це не могло бути аж таким терміновим.
Подібні випадки, згадаєте моє слово, змусять лікарів вагатися, чи варто видавати пацієнтам морфін, незважаючи на силу їхнього болю. Вони надто боятимуться, що в результаті цього пацієнт видкине копита. Звісно ж, є чималі шанси саме такого розвитку подій, якщо мова йде про трухлявих пнів, — і лікарі тоді нестимуть за це відповідальність. А аспірин більше не діятиме.
Пан Беккер, найбільша скіпка в дупі цього дому, проїхав на своїй Канті через автомийку, але забув зачинити вікно. Він хотів було натиснути віконну кнопку, та було вже запізно, адже вже сидів усередині акваріума. Коли портьє розповів нам про це, ми ледь не вмерли зі сміху. Він бачив, як Беккер повернувся мокрий з голови до ніг.
П’ятниця, 18 жовтня
«Я щойно закінчила з усіма повідомленнями про позитивні зрушення у лікуванні Альцгеймера! — сказала Грітьє. — Це ніби як гірчиця після страви».
Та попри все вона залишається бадьорою, весело зізнаючись, що залишила капці під подушкою, а піжаму — під ліжком. А ще в неї часто виникають проблеми з тим, аби запам’ятати, що саме вона збирається робити чи куди йде.
«З туалетом поки що проблем нема. Того дня, коли я забуду, що там роблю, треба буде переїжджати на інший бік».
Наступного понеділка у нас знову екскурсія клубу «Старих, але ще не мертвих» — саме вчасно! Організатор: Едвард. Він зайнятий посівом спантеличення через суперечливі дрес-коди та постійною зміною часу відправлення. Насправді зараз не його черга, та він хотів саме цю дату. Очікування зашкалюють.
Ще більше гарних новин: нашого кухаря, любителя найм’якішої та найогиднішої несолоної їжі в Нідерландах, звільнили. Причин не розголошували, однак подейкують, що він був занадто великим прихильником вина. Не в кулінарній діяльності, ви ж розумієте.
Правління Спілки пожильців звернулося з проханням бути включеними до пошукового комітету стосовно нового кухаря. Усі чотири члени. Немає ані шансу на те, що, коли їхнє прохання задовольнять, то вони дійдуть згоди, кого ж відправити своїм представником.
Субота, 19 жовтня
Коли у США виникають фінансові труднощі, а республіканці хочуть зачинити скрині Скарбниці, ми готуємося висловити щодо цієї проблеми свою, неупереджену думку.
«Якщо Америка розориться, їм знадобиться гарний судовий пристав», — припустила пані Блоккер.
«Якщо до цього дійде, їм знадобиться не один судовий пристав, — пробурмотів Греме, театрально додаючи: — Рятуйте, ми сидимо у рахітичному маленькому човнику на краю водоспаду й ніхто в біса з цим нічого не робить!»
Греме — великий прихильник чудового трагіка Ко ва Дюка, хоча й любить з цим трохи переборщити. Як правило, з помітним підморгуванням він переслідує Еф’є чи Грітьє, а якщо їх десь нема, то й мене.
«О, так, ми живемо в неспокійні часи, — підтримав я. — Життя — це головоломка з п’яти тисяч пазликів, та ще й без зразка, якого можна дотримуватися».
Я би сказав, так нічо.
Та все одно немає сенсу розраховувати на так званих експертів. Найчастіше їм гарно вдається пророкувати щось вже після того, як це трапилося. Жоден спеціаліст зі Східного блоку не застеріг, що Стіна рухне. Жоден економіст не передбачив банківської кризи. Можливо, людська раса занадто дурна й ірраціональна, щоб робити точні прогнози. Якщо так, то чому б не позбутися так званих «експертів» в ефірі ток-шоу?
Як би там не було, а кожне обговорення тут зводиться до однієї неспростовної істини: цього ми, мабуть, вже не побачимо!
Вівторок, 22 жовтня
О котрійсь ранній недільній годині в Еф’є стався серйозний напад, імовірно, уві сні. Її майже повністю паралізувало, й вона не може розмовляти.
Медсестра, котра знайшла її рано-вранці, викликала швидку, й Еф’є терміново відвезли до лікарні. Вона у відділенні інтенсивної терапії.
У неділю з нею була донька.
У понеділок вранці їй дозволили короткі відвідини не родичів. На свинцевих ногах я ходив побачитися з нею. Це було жахливо.
Вона може лише майже непомітно хитати головою на знак «так» чи «ні». Судячи з того, як Ефʼє реагувала на мої питання, вона при здоровому глузді. Їй дуже боляче.
Я тримав її за руку, доки вона не заснула.
Потім медсестра сказала, що мені доведеться піти. Я попросив переказати Еф’є, що завтра прийду знову. Це сьогодні, трохи пізніше.
Четвер, 24 жовтня
Чотири дні від нападу Еф’є, а покращення мізерні. Вона може видавати певні звуки, але неможливо сказати, це «так» чи «ні». Її перевели з інтенсивної терапії до звичайної лікарняної палати.
Вона знову може ковтати, тож здатна пити через соломинку, але і пеньку ясно, що це потребує чималих зусиль.
Ефʼє помітно схудла. Та й до нападу вона заледве важила п’ятдесят кілограмів. На якусь мить її очі загоряються, та вже за кілька секунд здаються такими втомленими й сумними, що в мене кожного разу очі на мокрому місці. Тоді я мушу відводити погляд, аби не засмучувати її ще більше.
Зазвичай я сиджу й тримаю її за руку впродовж п’ятнадцяти чи двадцяти хвилин, аж доки вона знову не порине в дрімоту. Тут немає потреби розмовляти.
Учора ми провели годину за грою в більярд, та думками були не там.
«Немає сенсу, — відзначив Еферт. — Якщо ти збираєшся стовбичити тут з витягнутим обличчям, то я так само можу залишитися у своїй кімнаті й ліпше витріщатимуся на власну сердиту міну».
Він мав рацію, і я сказав, що мені прикро. Після цього гра трохи налагодилася.
П’ятниця, 25 жовтня
Заснування «Старих, але ще не мертвих» супроводжувалося періодом віднайденої радості. Тепер це більше скидається не на друге дихання, а на останнє зітхання.
Еферт — інвалід, у Грітьє — не всі вдома, а Еф’є прикута до ліжка. Це удар нижче пояса, від якого клуб з лише вісьмома учасниками не зможе оклигати, і неважливо, скількома келихами вина ми насолоджуватимемося разом.
Кожен з нас робить все можливе для того, аби вчасно підставляти плече одне одному, — досить зворушливо. Це дає мені трохи сили, щоб якось впоратися.
Двоє з нас щодня ходять до лікарні — один вранці, а другий вдень, а ще ми стежимо за тим, аби Грітьє та Еферт отримували допомогу, якої тільки вони б не потребували. Ми всі ледь зі шкури не пнемося, аби підтримувати одне одного. Та це оптимізм, який суперечить нашим найкращим судженням.
Я намагаюся писати впродовж усього дня. Це якоюсь мірою тримає мене при здоровому глузді. Крім цього, я читаю газети, трохи дивлюся телеящик, сиджу біля вікна, п’ю чай. Не можна стати старішим, ніж ти є, — це ясно як Божий день, та я не знаю, де зараз знайти енергію для чогось іще.