«Ми» не надто в захваті від росіян і не схильні давати їм презумпцію невинності — це стало очевидно за кавовими балачками.
«Досить лише одного погляду на кухоль для «рускі водка», — висловив свою думку наш пан Беккер.
«У деяких туристичних брошурах згадується, що росіянам у готелях не постачають провізії», — сказала пані Шнайдер, яка ніколи в житті не ризикувала виїжджати кудись далі за округ Велюве.
Що ж до мене, то дякую тобі, Боже, що ми маємо Марка Рютте, а не Володимира Путіна.
Що може пояснити те, чого ми так погано запам’ятовуємо імена?
«Господи Ісусе, і знову, як же його звати? Знаєте, отого співака в отому гурті? Там ще була світловолоса дівчина. Починається на А. На кінчику язика вертиться».
Раптом ви ловите себе на тому, що не здатні витягти з правильної клітини мозку імені того, з ким знайомі роками. Потім, годинами пізніше, це ім’я мимовільно вигулькує в голові.
Я мушу тренувати свій мозок більше і частіше на імена чи слова, лише щоб він не спорожнів. Варто, мабуть, просто змиритися, та це мені так бісить!
Не відпускай, Груне.
Субота, 12 жовтня
Директорка назвала екстрену евакуацію величезним успіхом. Якщо ціллю евакуації було створити якомога більший хаос, то я на сто відсотків поділяю її думку.
Люди з’являлися ніби з нізвідки: зверху, знизу та по всіх коридорах в яскравих жилетах з написом «Рятівник». Ще навіть не вимкнули сигналу тривоги, а персонал уже попередив нас, що це не навсправжки. Як пізніше пояснила Стельваген: «Щоб запобігти серцевим нападам».
Усвідомлення того, що це лише тренування, означало, що більшість пожильців провели час, досьорбуючи каву, а тоді знову піднялися нагору, аби захопити кардиган, бо надворі було прохолодно. Про черги, які через це утворилися біля ліфтів, можна було складати повідомлення наче про затори на дорогах. Хоча всім відомо, що під час пожежі не можна користуватися ліфтом. Чимало наших старих пеньків категорично відмовилися йти по сходах — і це зрозуміло, якщо треба штовхати ролятор. Тому вони просто стояли й чекали на ліфт, який так і не приїхав. Зрештою, керівник евакуаційної команди вирішив, що, враховуючи вигадану пожежу, ліфтом користуватися все-таки можна. До того часу одна пані вже гепнула зі сходів, а комусь затисло пальці автоматичними пожежними дверми.
Якщо трапиться справжня пожежа, то, сподіваюся, полум’ю буде із ким розважитися, адже минуло тридцять п’ять хвилин, поки вийшов останній пожилець, а перші вже встигли повернутися всередину. Їхнім контрнаступом керували працівники, бо надворі було таки морозно.
Неділя, 13 жовтня
Від самої лише думки про це я полотнію.
Учора надворі було напрочуд гарно, тож я вирішив узяти мобільного скутера на невеличку поїздку. Та незадовго після від’їзду попереду, наче Пилип з конопель, вигулькнуло авто. Я загальмував. Мотоцикліст позаду, який стрімко нісся простісінько на мене, мусив скрипнути гальмами, аби зупинитися й запобігти зіткненню. Байкер, десь років двадцяти, зневажливо глянув на мене.
— З дороги, старий козел!
— Для тебе — пан Старий Козел. Трохи поваги, будь ласка. Хіба не про це ви, молоді, завжди торочите — про повагу?
Я вдарив себе кулаком у груди і протягнув: «Геть неповагу, чоловіче!»
— Назад, старий козел!
Я позадкував, аби звільнити місце і пропустити його.
Нахилившись ближче, він плюнув мені в обличчя, а тоді додав газу й хутко дав драпака. Плювок скотився по щоці. Я з огидою витер його рукавом.
Додому я прямував закипаючи від немічної люті.
Тепер от я прочитав, що у «мого» мера, Ебергарда ван дер Лаана, рак простати. Такі новини зовсім не поліпшили мого настрою. Мер Амстердама — один із небагатьох, ким я захоплююся. Класний хлопець і хороший керівник — рідкісне поєднання.
Я визирнув з вікна, де лило наче з відра упродовж останніх трьох годин, і це наштовхнуло мене на думку, що якщо зараз же не зателефоную до Еф’є, то можу просто накласти на себе руки. А якщо не буде її, то пошукаю Еферта. Якщо і його не буде, то проваляюся решту дня в ліжку.
Понеділок, 14 жовтня
На щастя, учора Еф’є була вдома. Вона має заспокійливий, підбадьорливий вплив на мене, й усе, що їй треба, — це просто бути поруч. Вона вислухала мою історію про слинявого бовдура. Коли я дійшов до частини з плювком, то від раптової зміни почуттів її голова рвонулася назад, так ніби й вона відчула огидний плювок на власному обличчі.
— Якби у тебе був пістолет, ти б влучив у нього — бах! Просто на його мотоциклі, уявляю собі.
— А це ідея… Та я промазав би, бо дуже тремтів, а натомість, мабуть, вцілив би у невинного свідка. Тож це добре, що пістолета в мене не було.
Тоді Еф’є запропоновувала, щоб ми відкинули всі застереження щодо вітру й випили перед обідом «каву з ногами». Хто не знає, то це ірландська кава.
Допомогло.
За чаюванням пані Бастіаанс розповіла про випробовування фритюрниць, проведеним «Довідником споживачів».
«Moulinex Pro Clean A MC7» отримала «подвійний плюс» за «прилипання крихт». Пані Бастіаанс ніяк не могла докумекати, що це означало: що крихти прилипають чи не прилипають до чіпсів. Вона вважала себе експертом у чіпсах, однак не була впевнена щодо значення прилипання крихт. Це обговорення було цікавим ще й тому, що стаття в «Довіднику споживача» була п’ятирічної давності, а в притулках суворо заборонено будь-яке смаження. От і сидиш тут, змушений хоч-не-хоч слухати цю маячню.
Вівторок, 15 жовтня
На дошці оголошень вивісили повідомлення, що щорічна поїздка Спілки пожильців скасовується через непорозуміння між її членами. Нові вибори відбудуться навесні. Усі поточні члени висуватимуть себе на ще один термін.
Не випадково правління складається із чотирьох найбільших упертюхів цієї установи. Якщо підфортунить, усіх чотирьох знову переоберуть — і наступного року поїздки теж не буде.
Кілька років тому я поїхав-таки на одну з їхніх екскурсій. Поїздка була одноденна, до Ахена (це в Німеччині). Дорогою туди ми зупинилися в Ейндговені на оглядини і тестування матраців, в Ахені ми потрапили на німецьку версію Тапперуерівскої вечірки, а на зворотному шляху знову зупинилися в Ейндговені, де чоловік у білому лабораторному халаті вламав нас купити вітамінний тонік, завдяки якому ви могли б дожити до ста років. Якби раптом ви відкинули копита раніше, то можна отримати гроші назад.
Година для байдикування в Ахені, три години на узбіччі для обов’язкових перерв на чай і шість годин сидіння на дивані — все це потягло по 22,50 євро з кожної кишені. Одна пані, земля їй пухом, придбала того дня мотлоху на тисячу євро, включно з «прикольним» матрацом для нетримання. Задля її зручності там скрізь були банкомати.
Дорогою назад пані Схап, яка чогось вирішила, що має гарний голос, захопила мікрофон і цілу годину мучила нас піснями зі свого старого золотого репертуару. Та й чимало учасників нашої вечірки із захватом приєдналися до неї.
Середа, 16 жовтня
Єва прямує на допомогу! Оскільки людська допомога стає надто дорогою та надто мізерною (що, знову про тих безробітних?), у майбутньому Єва стане нашою офіціанткою. Єва — це робот, розроблений інженерами Делфтійського університету. На картинці вона більше скидається на поєднання бігової доріжки та допотопних ваг, ніж на Єву. Рот у неї за формою нагадує поштову скриньку, а на місці очей чи радше брів — дві чорні плями. Її спеціальність — це простий домашній догляд, а ще вона може, як стверджують її винахідники, навіть виявляти емоції. Металевий сміх? Справжні сльози? Там не сказано.
Сподіваюся, я ґиґну до того, як усіх медсестер замінять на роботів, аби заощадити гроші. Якщо ж таки до цього доживу, то можу уявляю, як викручую шуруп чи два. Еферт присягнувся «випадково» переїжджати інвалідним кріслом якомога більше роботів. Гарний би фільм вийшов, чи не так?