Середа, 6 листопада
«Гаразд, дівчатка, я кинув вам у каву пару пігулок, і невдовзі зустрінемося у моїй кімнаті», — Еферт уже це уявляв. Він сподівався, що було ще не запізно перехилити чарку за нову пігулку, яка підвищувала жіноче лібідо.
«Ти старий хвалько», — пробурмотів Греме.
«Мені треба чимало надолужити, — сказав Еферт, — бо я був одружений впродовж тридцяти років із дуже солодкою жінкою, яка, проте, була така ж холодна, як морозилка, й така ж суха, як печиво».
«Від тих пігулок у пань починають рости вуса», — застеріг Едвард.
«У більшості вони й так уже є», — сказав Еферт, аби відкласти цю проблему на потім.
«Гаразд, Еферте, уже досить», — мовила Грітьє, надсилаючи йому пустопорожній погляд.
Уперше за декілька тижнів клуб «Старих, але ще не мертвих» зібрався разом, і це було класно. Ми випили вина й перекусили біттербалленом, і настрій по черзі був то серйозним, то побарабанським. Ріа та Антуан запросили нас в неділю в ресторан до своїх давніх друзів на вечерю. Йдуть усі. Ну, окрім однієї. Я збираюся почитати їй знову сьогодні вдень. Не знаю, чи стане мені духу сказати їй про нашу вечерю в неділю.
Вівторок, 7 листопада
У Норвегії люди дивляться телепрограму, в якій дванадцять годин суцільного плетіння «від вівці до светра». Щоб просувати поняття «повільного телебачення». Для голландської версії пропоную дванадцятигодинну трансляцію того, як люди зачовгують у ліфт і вибираються з нього. Ось це повільне телебачення. Сам лише поріг, це мацьопеньке підвищення, створює величезні затримки.
Якось один із ліфтів не фурикав через технічну поломку. Це спричинило чергу довшу, ніж я міг окинути оком. Чекати своєї черги — не найкраща риса наших пожильців: було багато штовханини, стусанів, ударів ногами та лайливих слів.
Беккер: «Триклятий чортовий ліфт!» Не дуже гарний заголовок для останньої книги «Hello Kitty». Було багато шокованих й обурених поглядів та трохи охання та цитькання.
Я втретє читав Еф’є. Відчуття прикольні, за винятком того, що бабця на сусідньому ліжку не припиняє бурмотіти. Я спитав у медсестри, чи вона хоч коли-небудь затикається. «Лише коли спить, але тоді вона трохи хропе», — тривожна відповідь.
Я запитав Еф’є, чи хотіла б вона, аби я приніс їй затички для вух. Вона ствердно кивнула. Я сказав їй, що подбаю про це. Це не повинно бути проблемою: вуха у наші дні — бізнес, що процвітає: за невеликий проміжок часу в торговельному центрі відкрилися дві крамниці з товарами для вух. Упевнений, що вони повинні продавати й затички.
П’ятниця, 8 листопада
Нашу увагу привернули труднощі у видавничій справі, а саме велика метушня, здійнята через неминучу передачу прав на жіночі тижневики «Margriet» та «Libelle», ці два наріжні камені нашої цивілізації. Заціпеніння відчувалося більшою мірою серед наших дівчат, та були й серед хлопців один чи два такі, які сумуватимуть за цими журналами.
Вони відкинули мою заувагу, що завжди є варіант повернутися та перечитати старі випуски.
«Більшість тутешніх мають таку погану пам’ять, що навіть не помітять», — сказав Греме, обернувшись до мене, та це лише підкинуло хмизу у вогонь. Які ж розлючені погляди! Ми мусили рятуватися, запевнивши їх, що це тільки жарт.
«Я й сам час від часу радо перечитую “Margriet”», — навіть додав я.
Це мав бути такий собі прикол, але мене образило те, що ніхто цього не зрозумів.
Не те що я недооцінюю важливості таких журналів, як «Libelle» чи «Margriet». Для багатьох пожильців вони є вікном у світ. Кілька тутешніх читають газети й зрідка дивляться судові телепрограми. З роками світ стариганів тільки звужується. Вони все рідше й рідше блукають у чотирьох стінах цього будинку. Друзі й давні знайомі помирають. Упродовж багатьох років їм не потрібно працювати. Нічого і нікого, кого б треба було забезпечувати чи про кого турбуватися. Лишається тільки «Margriet». І безліч часу, аби стежити за кимось іншим.
Субота, 9 листопада
Грітьє розмірковує, чи варто їй поквапитися й спробувати стати білінгвом.
Певно, я мав здивований вигляд, бо вона додала: «Це жарт, але я читала, що у середньому білінгви на чотири роки пізніше втрачають здоровий глузд. Хіба це було б не чудово?»
«Ні, Грітьє, поїзд вже пішов. Єдина різниця буде в тому, що ти замість однієї мови нерозбірливо белькотатимеш на двох».
Дякую, Еферте, за твої корисні та такі позитивні коментарі.
«Ключ Сари» — книга, яку я читаю Еф’є, — йде важко. Сумніваюся, що все закінчиться щасливо. Я двічі перепитав Еф’є, чи їй часом хочеться, аби я почитав щось натхненніше, але обидва рази вона похитала головою.
Читання для неї формує мій розклад дня. Удень чи зрідка вранці шукайте мене у відділенні догляду, коли я читаю їй десь півгодини. Потім трохи її тримаю за руку. Вона часто засинає хвилин за п’ятнадцять.
Маленька дощечка, яку Грітьє купила для неї в магазині іграшок, висить унизу на ліжку. Я завжди пишу на ній невеличкі послання й попереджаю, коли прийду наступного разу. Після цього, як правило, йду до Еферта випити. Я ще не подякував йому за копняка, якого він дав мені минулого тижня. Не скигли, роби щось. Гадаю, що куплю йому два великі букети гладіолусів. Упевнений, у нього нема вази, куди б їх можна було поставити.
Неділя, 10 листопада
Ось і Еферт, з чотирма кілограмами квітів у одній руці та двома милицями в іншій.
— Ну, то я піду.
— Ти не посмієш піти, сучий ти сину!
Я удавано зачинив двері.
— Хенкі… прошу… — це прозвучало безпорадно.
Я гарно посміявся з нього, а тоді пішов рятувати.
Як я й думав, у Еферта жодної посудини для квітів. Тепер два гігантські букети гладіолусів стоять у двох вазах, котрі якимось дивним чином знайшлися у рюкзаку після супершвидкісного візиту до палати Еф’є. Еферт носить рюкзак, відколи втратив ногу. У відділенні догляду ціла шафа з вазами, але там не дозволяють тримати квітів у палатах. Схоже, квіти їм чимось не догодили. У лікарнях зазвичай усі квіти виносять на ніч у коридор.
Ми сіли й випили кави. Еферт сказав, що він в захваті від квітів і йому дуже приємно, що я більше не скиглю, а щось роблю.
«Навіть якщо це просто читання для Еф’є».
Я також був знову задоволений собою.
Похід до ресторану сьогодні ввечері. Упродовж всього дня я нічого не їм, бо там точно будуть не бульбашки чи пюре або погано засмажений ендивій. Якщо буде менше п’яти страв, то на десерт я з’їм власного капелюха. Пан Хендрік планує вбратися на вечерю у шикарний костюм.
Я так і не сказав Еф’є про вечерю. Подумав, що для неї це буде надто болісно.
Понеділок, 11 листопада
Минулого вечора я таки погладшав на цілий кілограм. Сім страв та шість різних вин. Особистий рекорд. Для того, хто вперше за п’ятдесят років свого життя мав більше, ніж дві страви та склянку води, — це точно крок уперед.
Хоча, звісно, деяких страв було як кіт наплакав — шматочок чи два. Але то були смачні шматочки. Пояснення офіціанта займало щонайменше дві хвилин до кожної страви. Я ніколи не чув про таку кількість складників. Тож навіть не вздумайте питати, що я їв.
Не менш важливим було й те, що за вечерею не було ніякого чванства. Здавалося, ніхто й уваги не звертав на відрижки, які час від часу чулися зусібіч. Звісно, вони були не такі непристойні, як ота, Ефертова, а таким собі непомітним символом задоволення, що й оком ніхто не змигне.
Ми всі дійшли одноголосної згоди: це була найкраща трапеза за все життя. Ріа та Антуан, організатори, сяяли так, як я ніколи раніше.
Ми також підняли келихи за Еф’є, нашу любу відсутню подругу. Нам її бракувало, та ми не дозволили цьому спаскудити нашого настрою.