Наступну гру ми виграли, але поступилися з мінімальним розривом у фіналі. Малий добре відбивав у всіх іграх, загальна кількість яких уже сягнула шістнадцяти. Додайте ще дев’ять гравців, відправлених в аут біля дому. Дев’ять за шістнадцять ігор! Це претендувало на рекорд. Якби, звісно, потрапило в статистику. Якби хоч щось потрапило в статистику.
Ми приїхали до Чикаго на три гри — тобто малий грав із нами вже дев’ятнадцять ігор, у кожній з яких відбивав однаково добре. От тільки, чорти б мене вхопили, ми програли всі три. Після останньої з трьох ігор Джерсієць Джо глянув на мене та сказав:
— Я не купився на всю цю дурню про талісман. Гадаю, Блейклі висмоктує нашу удачу.
— Це не чесно, ти сам знаєш, — відповів я. — Ми добре стартували, але тепер переживаємо період спаду. Все налагодиться.
— Можливо, — мовив він. — Дузен досі намагається навчити малого пити?
— Ага. Вони з іншими хлопцями пішли в «Петлю».
— Але вони повернуться разом, — сказав Джо. — Не розумію. До цього часу Дузен мав би зненавидіти малого. Ду вже п’ять років тут, і я знаю його звички.
Я також знав їх. Коли Ду програвав, йому конче необхідно було звалити провину на когось іншого: на нікчему Джонні Гаррінгтона чи то на покидька-суддю Гая Вендерса. Малий уже давно мав би відгребти по повній, але Ду все ще плескав його по спині та обіцяв, що той стане Новачком грьобаного Року. Та й не міг Ду звинувачувати малого в поразці того дня. Він сам начворив у п’ятому інінґу: кинув м’яч прямісінько в опору — високо, далеко, зі смаком. Суперники отримали очко. Денні через це сказився, втратив над собою контроль, і ще двоє «атлетів» зайняли свої бази. Потім Неллі Фокс вибив дабл.[205] Після цього Ду опанував себе, та було вже надто пізно: він потрапив у лайно й лишився там.
У Детройті ми зіграли непогано, перемогли у двох іграх з трьох. Малий добре відбивав у всіх трьох іграх і вкотре продемонстрував блискучий захист дому. Потім ми повернулися в рідні краї. До того часу малий з девенпортських «Маїсових пиздюків» став, а бодай би йому, головною сенсацією Американської Ліги. Ходили чутки, що він навіть зніматиметься в рекламі «Джилетт».
— От на це я б подивився, — мовив Сай Барбаріно. — Люблю, знаєте, комедії.
— Тоді краще в дзеркало подивися, — відповів Кріттер Гейворт.
— Ну ти й дурко, — буркнув Сай. — Я про те, що якраз вусів у нього й немає.
Звісно, ніякої реклами не було. Бейсбольна кар’єра Біллі «Блокади» на той час уже добігала кінця.
За планом у нас було три виходи проти «Білих шкарпеток», але першу гру скасували. Головним суддею мав тоді бути старий знайомець Ду Гай Вендерс, і саме він повідомив мені цю новину. Мені треба було приїхати на «Болото» зрання, бо вантажівки з нашою виїзною уніформою ми помилково відправили до Айдлвайда, і я хотів переконатися, що вони їх доставили назад. Найближчий тиждень ми форми не потребували, але я ніколи не знаходив собі місця, аж доки подібні проблеми не було вирішено.
Вендерс сидів на стільчику біля суддівської кімнати, читав книгу в м’якій палітурці з білявкою в розкішній нижній білизні на обкладинці.
— Це твоя дружина, Гаю? — спитав я його.
— Подружка, — відповів він. — Йди додому, Ґренні. Якщо вірити прогнозу погоди, то до третьої тут буде справжній потоп. Я чекаю на Діпунно та Лопеза, щоб скасувати гру.
— Гаразд, — кажу я. — Дякую.
Я вже зібрався йти геть, аж раптом він покликав мене:
— Цей диво-хлопчина з твоїх… У нього все гаразд з головою? Бо він постійно розмовляє сам із собою. Шепоче. Ніколи, блядь, не затикається.
— Він, звісно, не найгостріший олівець, але точно не псих, якщо ти про це. — Я помилявся щодо цього, але хто ж знав? — А що саме він каже?
— Я почув немало, стоячи за ним під час другої гри проти «Бостона», але знаю, що говорив він сам про себе. У цій, як її там, третій особі. Молов щось на кшталт: «Я можу це зробити, Біллі». А коли він не впіймав м’яча, що ледь чиркнув по биті та міг стати третім страйком,[206] то сказав: «Вибач, Біллі».
– І що з того? Поки мені не виповнилося п’ять, у мене був уявний друг — Шериф Піт. Ми з Шерифом Пітом розстріляли не одне шахтарське містечко.
— Ага, тільки Блейклі вже давно не п’ять років. Зате мізки у нього справді як у п’ятирічного, — Вендерс постукав себе по товстому черепу.
– Є всі шанси, що з п’ятірки починатиметься його коефіцієнт відбивання,[207] — сказав я. — Це все, що мене цікавить. До того ж, визнай, він чудовий стопер.
— Визнаю, — буркнув Вендерс. — Цей ушльопок не знає страху. Ще одне свідчення того, що у нього не всі вдома.
Я більше не збирався слухати, як суддя поливає брудом одного з моїх гравців, тож змінив тему та спитав його — напівжартома-напівсерйозно, — чи судитиме він завтрашню гру чесно, навіть якщо м’яч подаватиме його улюблений Ду.
— Я завжди суджу чесно, — відказав він. — Дузен самозакоханий бевзь, переконаний, що на нього давно вже чекає місце в Куперстауні,[208] він вічно все робить не так і ніколи не визнає власних помилок, цей сучий син вічно лізе сперечатися, хоч знає, що я цього не терплю. І все одно я судитиму гру чесно. Повірити не можу, що ти спитав мене про це.
«А я повірити не можу, що ти сидиш тут, чухаючи зад, і називаєш нашого кетчера ледь не вродженим ідіотом, — подумав я, — але ж ти це робиш».
Того вечора я запросив дружину на вечерю в ресторан і ми чудово провели час. Пригадую, що ми танцювали під музику Лестора Леннона. Отримали свою дозу романтики, поки їхали на таксі додому. Гарно спали. Опісля того я вже не спав так добре: надто багато нічних жахіть.
Денні Дузен мав подавати м’яча в другій грі того післяобіддя, але на той час світ навколо «Титанів» уже летів до пекла; ми просто не знали цього. Ніхто не знав, окрім Джо Діпунно. До часу, коли впала ніч, нам уже було відомо, що цей сезон обернувся для нас грандіозним пиздецем, бо результати наших перших двадцяти двох ігор майже точно витруть з усіх архівів, так само як приберуть будь-які офіційні згадки про Біллі «Блокаду» Блейклі.
Через щільний трафік я спізнився, але це, по правді, не мало жодного значення: плутанина з формою була розв’язана. Більшість хлопців уже поприходили. Хтось вдягався, хтось грав у покер, а хтось просто теревенив і курив. Дузен сидів із малим на складаних стільчиках у кутку біля автомата з цигарками. Хлопчина вже натягнув штани, а от Дузен усе ще світив своїм бандажем — огидне видовище. Я підійшов, взяв пачку «Вінстона» та прислухався до їхньої розмови. Говорив переважно Денні.
— Цей йобаний Вендерс ненавидить мою пику.
— Він ненавидить твою пику, — повторив новачок, а тоді додав: — Цей уйобок.
— Еге ж, він такий. По-твоєму, він хоче стояти за базою, коли дістануся відмітки в двісті подач?
— Ні? — відповів хлопець.
— Так і є, не хоче! Але я збираюся сьогодні виграти, просто щоб його позлити. І ти мені в цьому допоможеш, Біллі. Правильно?
— Правильно. Точно. Біллі допоможе.
— Цей підар звужуватиме мені зону страйку.
— Справді? Він звужуватиме зону страйку, цей пі…
— Я ж сказав, що так. Тож лови м’яча та бігом притискай до себе.
— Швидко, наче блискавка.
— Ти мій талісман, Біллі, хлопче.
І малий став серйозним, наче священик на похороні якоїсь поважної особи.
— Я твій талісман.
— Ага. Тепер слухай сюди…
Усе це було одночасно і смішно, і страшно. Ду був напруженим — тіло нахилене вперед, очі палають. Ду був гравцем, розумієте? Він хотів виграти, як виграв Боб Ґібсон.[209] І як Ґіббі, він зробив би все, що можливо, заради своєї мети. А хлопець усотував його слова, мов губка.
Я ледь не втрутився в розмову — дуже хотів перервати цей зв’язок. Я от вам зараз усе розповідаю, а самому здається, що моя підсвідомість уже тоді почала розуміти, що й до чого. Може, це і несусвітня ахінея, але я так не думаю.
205
Дабл — удар, у результаті якого команді захисту вдалося здійснити одразу два аути.
206
Страйк — ситуація в грі, коли бетер не завдав удару по м’ячу.
207
Коефіцієнт відбивання — середній відсоток відбивання; відношення кількості хітів до кількості виходів на биту.
208
Національна зала слави бейсболу — музей і зала слави, що розташовані на вулиці Мейн-стрит, 25, у Куперстауні, штат Нью-Йорк, присвячені гравцям, менеджерам, суддям та іншим особистостям, що зробили значний внесок у розвиток бейсболу в США.
209
Роберт «Боб» Ґібсон (нар. 1935) — американський бейсболіст, пітчер, відіграв 17 сезонів у Головній бейсбольній лізі. Дворазовий чемпіон Світової серії.