Справа була ось у чому: якщо ти мав здібності й міг виконувати свою роботу навіть з похмілля, то мав грати. Якщо не міг, тебе викидали на смітник. Це було так просто. І жорстоко. Що плавно підводить мене до ситуації з нашим кетчером тої весни.
У тренувальному таборі «Титанів» у Сарасоті ми були в гарній формі. Нашим стартовим кетчером був Джонні Ґудкайнд. Ви, певно, про нього вже й забули. А якщо пам’ятаєте, то тільки через те, як він закінчив. Відіграв чотири класних роки, відбивав із коефіцієнтом понад 0,300, надягав спорядження майже на кожній грі. Знаходив спільну мову з пітчерами, на зайві балачки часу не марнував. Та малеча навіть не наважувалася до нього лізти. Тої весни він був близьким до позначки у триста п’ятдесят відбитих м’ячів, здійснив із дюжину хоум-ранів, один із яких був найдовшим із усіх, які я тільки бачив на Стадіоні Еда Сміта, де м’яч взагалі поводиться чортзна-як. Той розбив лобове скло «Шевроле» якогось репортера. Ха-ха!
Однак водночас він був п’яницею непросипенним і якраз за два дні до того, як ми мали їхати на північ відкривати вдома сезон, він переїхав жінку на Пайнейпл-стрит. Вона лежала без ознак життя. Чи з ознаками смерті — як там кажуть. Потім клятий довбань спробував утекти. Але на розі Оранж стояла патрульна машина шерифа округу і його помічники чудово бачили, що відбувалося. Жодних сумнівів не виникло й щодо стану Джонні. Коли його витягли з машини, мужик смердів броварнею і заледве тримався на ногах. Один із помічників шерифа нахилився, аби вдягнути на Джонні кайданки, і той заблював хлопцеві голову. Бейсбольна кар’єра Джонні Ґудкайнда завершилася ще до того, як блювотиння висохло. Навіть Бейб[177] не зміг би залишатися в грі, якби насмерть задавив домогосподарку, що робила ранкові закупи. Певно, він закінчив, подаючи сигнали тюремній команді Рейфордської в’язниці. Якщо, звісно, там була команда.
Його заміною став Френк Фарадей. Кетчер з нього був нічого, але в ролі хітера він був кращим. Відбивав із коефіцієнтом 1,6. Дрібнуватий, що могло мати погані наслідки. Грали тоді жорстко, містере Кінг, пиздюлів виписували по повній програмі.
Та крім Фарадея в нас нікого не було. Пам’ятаю, що Діпунно казав, мовляв, він довго не вистоїть, але навіть Джерсієць Джо гадки не мав, скільки це «недовго» триватиме.
Фарадей був за домом, коли ми грали в останньому товариському матчі того року. Нашими суперниками були «Червоні».[178] Напружена ситуація вийшла. Дон Гоук на биті. Якийсь громила — гадаю, то був Тед Клужевські, — на третій. Гоук відбиває м’яча Джеррі Раггу, він того дня був нашим пітчером. Здоровило Клу займає позицію в домі,[179] а на нього летить Полак із усіма своїми двомастами сімдесяти фунтами. А там — Фарадей, худющий, як коктейльна трубочка, стоїть однією ногою на базі. Ви ж знаєте, закінчилося все паршиво. Рагг кинувся до Фарадея. Фарадей повернувся, щоб його торкнутися. Я просто не міг дивитися на поле.
Наш дрібний хлопчина, віддаю йому належне, зловивши м’яча, таки добився ауту,[180] але аут у тій весняній грі був у загальній системі змагань тихим пердінням проти дужого вітру. І це вартувало Френкові кар’єри в професійному бейсболі. Зламана рука, зламана нога, струс мозку — такий ось рахунок. Не знаю, що з ним стало. Мив за якусь мізерію вітрові стекла на заправці «Ессо» в Тукумкері, більше мені нічого не відомо.
От і маємо: протягом сорока восьми годин ми втратили обох кетчерів і, приїхавши на північ, могли поставити на основну базу хіба що Ґензі Берджеса, який перекваліфікувався з кетчера в пітчера невдовзі після закінчення Корейської війни. Того сезону йому стукнуло тридцять дев’ять і він викладався на повну тільки під час середніх інінґів, але Ґензер, хитрий чортяка, умів подавати наклболи, і Джо Діпунно нізащо не ризикнув би цим стариганем, ставлячи його в дім. Він сказав, що скоріше поставить туди мене. Я знав, що він жартує — я був звичайним старим тренером на третій базі з такою кількістю пахових розтягнень, що мої яйця практично билися об коліна, — але сама думка про це змушувала мене тремтіти.
Джо натомість зателефонував до центрального офісу в Ньюарку та сказав:
— Мені треба когось, хто зможе зловити швидкі м’ячі Мастерса та кручені Денні й при цьому не впаде на сраку. Навіть якщо він грає за «Бандаж для геніталій» із Тремонта, мені начхати. Просто переконайтеся, що в нього є лапа, та притягніть його на «Болото» до того, як почнеться національний гімн. А тоді беріться за роботу та шукайте мені нормального кетчера, якщо ви в цьому сезоні сподіваєтеся пробитися хоч кудись, — він повісив слухавку та запалив, напевно, вісімдесяту цигарку за день.
Що за життя у менеджера, еге ж? Одному кетчеру висувають звинувачення в ненавмисному вбивстві, а другий лежить у шпиталі, замотаний у таку кількість бинтів, що нагадує Бориса Карлоффа[181] з «Мумії»;[182] пітчери теж або жовтодзьобики, які й бритву в руках ніколи не тримали, або майбутні пенсіонери. І тільки Богу відомо, хто вдягне спорядження і стане за четвертою базою в день відкриття.
Того року на північ ми полетіли, а не поїхали потягом, та все одно почувалися так, наче пережили аварію на залізниці. Тим часом Кервін Маккаслін, генеральний менеджер «Титанів», сів на телефон і знайшов нам кетчера, з яким ми могли відкрити сезон: це був Вільям Блейклі, що пізніше отримає прізвисько Біллі «Блокада». Уже не пригадую, був він з першої чи другої ліги, але, гадаю, ви можете перевірити це у своєму комп’ютері, бо я чітко пам’ятаю назву команди, за яку він грав до того, — «Девенпортські кукурудзники».[183] За ті сім років, які я був у «Титанах», звідти прийшло кілька людей, і гравці основного складу постійно питали їх, як їм було грати за «Маїсових пиздюків». Або часом кликали їх «Пшінкодзьобами». Бейсбольний гумор не назвеш, як ви кажете, витонченим.
У першому матчі ми грали проти «Червоних шкарпеток». Була середина квітня. Бейсбол тоді починався трохи пізніше, ніж зараз, і графік у нас був адекватнішим. Я приїхав на поле рано-вранці — ні світ ні зоря, по правді, — й там був юнак. Він сидів на бампері старенької вантажівки «Форд», що стояла на парковці для гравців. Прикручений тонким дротом номерний знак Айови звисав із заднього бампера. Нік, сторож, впустив його, коли малий показав йому листа з центрального офісу та водійські права.
— Ти, мабуть, Білл Блейклі, — промовив я, потискаючи йому руку. — Радий із тобою познайомитися.
– І я радий познайомитися з вами, — сказав він. — Я взяв із собою спорядження, але воно доволі пошарпане.
— Гадаю, ми потурбуємося про тебе, приятелю, — пообіцяв я, відпускаючи його руку. У нього на середньому пальці був лейкопластир, якраз під другою фалангою.
— Порізався, коли голився? — спитав я і показав на його долоню.
— Ага, порізався, коли голився, — відповів він. Я не міг зрозуміти, чи то він так показував, що зрозумів мій маленький жарт, чи настільки боявся налажати, що для початку вирішив погоджувався з усім, що я кажу. Пізніше я збагнув, що обидва варіанти були хибними; просто він мав звичку луною повторювати все, що йому казали. З часом я звик, мені навіть сподобалося.
— Ви менеджер? — уточнив він. — Містер Діпунно?
— Ні, — відповів я. — Я — Джордж Ґренсем. Гравці називають мене Ґренні. Тренер третьої бази. А також менеджер із обладнання та амуніції. — І це було правдою: я завідував і тим, і тим. Кажу ж вам, гра в ті часи була куди компактнішою. — Не хвилюйся, я оформлю тебе по першій програмі. Дам найновіше спорядження.
— Найновіше спорядження, — мовив він. — Окрім лапи. Маю лишити собі стару лапу Біллі. Ми з малим Біллі вже бозна-скільки разом.
177
Джордж Герман Рут-молодший (1895–1948) — американський бейсболіст, пітчер та аутфілдер (один із трьох гравців команди, що обороняється; займає позицію в зовнішній частині поля, аутфілді), легенда американського спорту. За двадцять два сезони в Головній бейсбольній лізі (з 1914 до 1935 р.) виступав за три команди: «Бостон Ред Сокс», «Нью-Йорк Янкіз» та «Бостон Брейвз». За свою кар’єру встановив кілька рекордів, зокрема в його активі — 714 хоум-ранів; 2062 рази з 2213 діставався до баз. За легендою, продаж Бейба Рута «Нью-Йорк Янкіз» став причиною «прокляття» «Ред Сокс». Команда не могла виграти Світову серію понад вісімдесят років.
178
Мова йде про команду «Червоні шкарпетки» («Бостон Ред Сокс»), улюблену команду Стівена Кінга. Існують також «Білі шкарпетки» («Чикаго Вайт Сокс»). Серед гравців їх називають просто «Червоні» та «Білі».
179
Дім — база, на якій стоїть бетер і на яку він має повернутися, коли стане ранером.
180
Аут — ситуація, внаслідок якої гравець команди, що нападає, виводиться з гри до кінця інінґу.
181
Вільям Генрі Пратт (1887–1969), більш відомий під своїм сценічним іменем Борис Карлофф, — усесвітньо відома зірка фільмів жахів; здобув популярність завдяки ролі Франкенштейна в однойменній франшизі.
182
Класичний фільм жахів 1932 р. студії «Universal».
183
Кукурудзниками називають мешканців штату Небраска.