Вона нездужає
Уже понад тиждень я бачу цей поганий сон. Це, напевно, один з так званих свідомих снів, бо я завжди можу повернутися звідти, перш ніж він обертається на жахіття. Тільки цього разу він, здається, переслідує мене, оскільки ми з Еллен не самі. Щось ховається під ліжком. Я чую, як воно чавкає.
Вам же відомо, як це, коли ви справді налякані, правда? Певен, знаєте. Я про те, що це ж універсально для всіх. Серце практично спиняється, у роті пересихає, шкіру проймає холод, а по всьому тілу повстають сироти. Замість зчіплюватись, зубчики шестерень у голові просто собі крутяться. Я майже кричу. Справді кричу. Я думаю: «Я не хочу дивитися на це. Туди, на сидіння біля вікна».
Потім я бачу в себе над головою вентилятор — його лопаті обертаються на найнижчій швидкості. Бачу тріщинку світла посередині запнутих штор. Бачу місцями посивіле, молочаєвої барви волосся Еллен, що лежить на іншому боці ліжка. Я тут, у верхньому Іст-Сайді, на п’ятому поверсі, і все чудово. Сон був лише сном. А щодо того під ліжком…
Я відкидаю ковдру вбік і сповзаю на коліна, мов людина, яка зібралася молитися. Але натомість підіймаю торочки та зиркаю під ліжко. Спершу я бачу тільки темні обриси чогось. Потім ці обриси повертаються і я бачу, як два ока втупилися в мене. Це Леді. Вона не мала бути там, і, гадаю, їй це відомо (важко сказати, що собака знає, а чого ні), але я, напевно, залишив двері прочиненими, коли йшов спати. Чи, може, нещільно їх причинив, і вона відчинила їх носом. Швидше за все, вона взяла одну зі своїх іграшок з кошика в коридорі. Принаймні, це не блакитна кістка й не червоний щур. У них усередині є пискалка, яка б точно розбудила Еллен. А Еллен потрібен відпочинок. Вона нездужає.
— Леді, — шепочу я. — Леді, вилазь звідти.
Леді просто дивиться на мене. Хоч собака й постарів та вже не стоїть на лапах так само міцно, як колись, але він не дурний. Він лежить з боку Еллен, де я не можу його дістати. Якщо я підвищу голос, йому доведеться вийти, але він знає (не сумніваюся, що знає), що я не робитиму цього, бо мій голос розбудить Еллен.
Підтверджуючи мої припущення, Леді відвернулася та знову зачавкала.
Що ж, я можу з цим впоратись. Я живу з Леді одинадцять років — це майже половина мого подружнього життя. Є три речі, які можуть підняти її з місця. Перша — це шурхіт її повідка та крик: «Ліфт». Друга — брязкіт її миски об підлогу. Третя…
Я підводжусь і проходжу коротким коридором на кухню. Беру з шафи пакет зі «Снекін Слайз», торохчу ним. Не доводиться довго чекати на тихе шкрябання кігтів спанієля. П’ять секунд — і він уже тут. Навіть не потурбувався взяти свою іграшку.
Показую Леді один із маленьких хрустиків у формі моркви та кидаю його у вітальню. Можливо, це трохи підло, але цьому товстому старому одороблу не зашкодять кілька вправ. Пес помчав по свій смаколик. Я чекаю трохи, вмикаю кавоварку, а тоді повертаюся в спальню. Обережно причиняю двері.
Еллен усе ще спить. У тому, що я встаю до того, як вона прокинеться, є одна перевага: немає потреби в будильнику. Я вимикаю його. Хай вона поспить трохи довше. У неї бронхіальна інфекція. Спершу я злякався, але їй тепер уже краще.
Я йду до ванни та офіційно освячую цей день чищенням зубів. Колись чув, що вранці людський рот позбавлений бактерій, але звички, набуті ще в дитинстві, не минають самі по собі. Вмикаю душ, роблю його теплим і приємним, а тоді залажу під нього.
Душ — це місце, де мені думається найкраще, і цього ранку я думаю про сон. Він повторюється вже п’яту ніч поспіль. Хоча хто їх рахував, правда? Нічого жахливого насправді не відбувається, але це, якоюсь мірою, найгірше. Я знаю — абсолютно точно знаю — щось жахливе трапиться. Якщо я дозволю.
Я в літаку, в бізнес-класі. Сиджу на боковому сидінні, якраз там, де полюбляю сидіти: не потрібно ні через кого перелазити, йдучи до туалету. Мій складаний столик опущений. На ньому пакетик горішків і апельсиновий напій, схожий на «Горілчаний світанок», напій, який я ніколи не замовляв у реальному житті. Політ минає гладко. Якщо хмари і є, то ми над ними. Салон повниться сонячним світлом. Хтось сидить на місці біля вікна, і я знаю, що коли я гляну на нього (чи на неї, чи, можливо, навіть на це), то побачу щось, що оберне мій поганий сон на жахіття. Я погляну в лице свого сусіда по кріслу — і збожеволію. Все може з тріском, наче яйце, розколотися, й пітьма випурхне назовні.
Я швидко споліскую мильне волосся, вилажу, витираюся насухо. Мій одяг складений на стільці в спальні. Беру його та туфлі на кухню, яка зараз сповнена ароматом кави. Добре. Леді, скрутившись клубочком біля плити, з докором дивиться на мене.
— Нема чого кидати на мене такі злі погляди, — кажу я їй і киваю на зачинені двері спальні. — Ти знаєш правила.
Вона кладе морду на підлогу між лапами і вдає, що спить, але я знаю, що вона все ще дивиться на мене.
В очікуванні кави наливаю собі журавлинного соку. Є ще апельсиновий сік, мій звичний ранковий напій, але зараз мені його не хочеться. Мабуть, через надмірну схожість з напоєм зі сну. Я п’ю каву у вітальні, дивлячись Сі-Ен-Ен без звуку, просто читаю рухомий рядок — більше ж насправді нічого не треба. Вимикаю телевізор і снідаю пластівцями «Ол-Брен». За чверть восьма. Вирішую, що, як під час нашої з Леді прогулянки погода буде гарною, я не викликатиму таксі, а піду на роботу пішки.
Так, день чудовий; весна перетікає в літо, і все навколо сяє. Карло, швейцар, стоїть під дашком і розмовляє по мобільному. «Так, — каже він. — Так, я додзвонився до неї. Вона дає добро, поки я тут, жодних проблем. Вона нікому не вірить, і я її не звинувачую. У неї там безліч гарних дрібничок. Ви коли прийдете? О третій? А ви раніше звільнитися не можете?» Він махає мені вдягненою в білу рукавицю рукою, поки я веду Леді за ріг будинку.
Ми з Леді виконуємо все з точністю науковців. Вона щодня робить свої справи майже на тому самому місці, а я швидко управляюсь із пакетом для какашок. Зворотною дорогою Карло нахиляється, щоб погладити її. Вона вигинає спину, аби бути ще чарівнішою, але Карло нічим її не пригощає. Він знає, що вона на дієті. Чи припускає це.
— Я нарешті зв’язався з місіс Варшавскі, — розповідає мені Карло. Місіс Варшавскі живе в квартирі 5-С, але тільки формально. Вона поїхала пару місяців тому. — Вона була у Відні.
— У Відні, он як, — кажу я.
— Вона сказала, щоб я запрошував щуроловів. Вона так злякалася, коли я їй розповів. Ви єдиний на четвертому, п’ятому та шостому поверхах, хто не скаржився. Решта ж… — присвиснувши він затряс головою.
— Я виріс у фабричному містечку Коннектикуту. Це доволі сильно пошкодило мій нюх. Я відчуваю запах кави та парфум Еллі, коли вона сильно напахтиться, але це все.
— За таких обставин це можна вважати благословенням. Як там місіс Франклін? Усе ще нездужає?
— Ще кілька днів вона не зможе вийти на роботу, але їй, чорт забирай, уже краще. По правді, вона мене трохи налякала.
— Мене також. Вона якось вийшла. У дощ. Природно…
— Така моя Еллі, — говорю я. — Ніщо її не спинить. Якщо вона впевнена, що їй треба кудись піти, вона піде.
— …І я собі думаю: це таки покійницький кашель, — Карло піднімає вдягнену в білу рукавицю руку, демонструючи жест «стоп». — Не те, щоб справді так думав…
— Зрозумів, — сказав я. — Він радше був схожий на лікарняний кашель. Я врешті вмовив її показатися лікарю, і тепер… вона на шляху до одужання.
— Добре. Дуже добре, — промимрив Карло, а тоді повертає розмову в те русло, яке його справді цікавить. — Місіс Варшавскі була просто шокована, коли я їй розповів про це. Я їй сказав, що ми, напевно, просто знайдемо зіпсовану їжу в холодильнику, але я знаю, що все набагато гірше. Так само знають це ті, хто відчуває цей запах, — насупившись, він ледь кивнув. — Вони там знайдуть мертвого щура, пом’яніть моє слово. Їжа смердить, але не так. Так смердять тільки мертві істоти. Це щур, можливо кілька щурів. Вона, певне, розклала отруту й не хоче в цьому зізнаватися. — Він ще раз нахилився, щоб погладити Леді. — Ти відчуваєш цей запах, так, дівчинко? Закладаюся, відчуваєш.