— А ми покажемо їм «Кіндл»! Статтю покажемо! — Але Веслі й самому це здавалося непереконливим. — Добре, от що. Я розкажу Еллен. Хай вона мені не повірить, але затримати автобус на чверть години, може, й погодиться. Чи змінити маршрут, яким планує їхати той Еллісон.
Роббі трохи над цим подумав.
— Ага. Варто спробувати.
З портфеля Веслі витяг телефон. А Роббі знову взявся читати статтю, гортаючи сторінки кнопкою «Далі».
Пролунало два гудки… три… чотири.
Веслі вже готувався надиктувати повідомлення на автовідповідач, коли Еллен узяла трубку.
— Веслі, я не можу з тобою зараз розмовляти. Я думала, ти зрозумів…
— Еллен, послухай…
— …але якщо ти отримав моє повідомлення, то знаєш, що ми все-таки поговоримо. — На тлі він чув пронизливі, збуджені дівчачі голоси… серед них мала бути й Джозі… та дуже гучну музику.
— Так, я отримав твоє повідомлення, але нам треба поговорити з…
— Ні! — відрізала Еллен. — Не треба. Я не прийматиму від тебе дзвінків у ці вихідні, й не слухатиму повідомлень. — Її голос пом’якшився. — Сонце, кожне нове повідомлення тільки все ускладнюватиме. Для нас.
— Еллен, ти не розумі…
— Бувай, Весе. Я поговорю з тобою наступного тижня. Ти ж бажаєш нам удачі?
— Еллен, будь ласка!
— Будемо вважати, що це «так», — сказала вона. — І знаєш що? Здається, ти мені досі небайдужий. Хоч ти й дурник.
І з цими словами її голосу в трубці не стало.
Палець Веслі завис над кнопкою «Повторний набір», але він зусиллям волі змусив себе не натискати. Це б не допомогло. Еллен затялася, пішла на принцип «буде по-моєму або не буде ніяк». Божевілля, але це так.
— Вона зі мною розмовлятиме тільки за своїм розкладом. Але вона не розуміє, що після вечора неділі в неї не буде розкладу взагалі. Тобі доведеться зателефонувати до міс Квінн.
У його стані ім’я дівчини геть-чисто вивітрилося в нього з пам’яті.
— Джозі подумає, що я хочу її розіграти, — сказав Роббі. — Та й не дивно: будь-яка дівчина, почувши таку історію, тільки так би й подумала. — Він усе ще не відводив погляду від екрана «Кіндла». — А знаєш що? Та баба, яка спричинила аварію — тобто спричинить, — відбудеться переляком. Можу побитися об заклад на твою зарплатню за весь наступний семестр, що вона була п’яна, як останній бомжара.
Але Веслі наче й не чув.
— Скажи Джозі, що Еллен мусить відповісти на мій дзвінок. Хай перекаже їй, що не про наші стосунки мова. Скажи, хай передасть, що це термі…
— Так, — перебив Роббі. — Пригальмуй і послухай. Ти слухаєш?
Веслі кивнув, але що він насправді чув найвиразніше, то це шалений стукіт власного серця.
— Пункт перший. Джозі все одно вирішить, що я дурня клею. Пункт другий — вона може подумати, що ми дуркуємо вдвох. Пункт третій — я однаково сумніваюся, що вона піде до тренера Сілверман, враховуючи, що останнім часом та ходить як грозова хмара… а під час командних виїздів, Джозі каже, вона стає ще сердитішою. — Роббі зітхнув. — Ти повинен дещо зрозуміти про Джозі. Вона дуже мила, розумна, дико сексуальна, але й ляклива, мов та мишка. І якраз це мені в ній і подобається.
— Роббі, це, напевно, неабияк позитивно тебе характеризує, але вибачай — мені на це зараз насрати. Ти сказав мені, що це не зарадить. А що може зарадити, ти хоч приблизно уявляєш?
— А це вже пункт чотири. Якщо нам трохи поталанить, то взагалі нікому не доведеться про це розповідати. Воно й добре, бо ніхто не повірить.
— Розпрозор.
— Га?
— Поясни мені, що ти надумав.
— По-перше, нам треба скористатися наступним твоїм завантаженням «Еха».
Роббі ввів у поле дату «25 листопада 2009». Померла інша дівчина, чирлідерка, котра страхітливо обгоріла під час вибуху, і кількість жертв відповідно зросла до одинадцяти. І хоча в газеті про це прямо не говорили, до кінця тижня слід було очікувати, що будуть інші смерті.
Цю статтю Роббі прочитав по діагоналі. Він шукав замітку в рамочці, яка знайшлася на нижній половині першої сторінки:
КЕНДАС РАЙМЕР ОБВИНУВАЧУЮТЬ
У ПОРУШЕННІ ПРАВИЛ ДОРОЖНЬОГО РУХУ,
ЩО ПРИЗВЕЛО ДО ЗАГИБЕЛІ ЛЮДЕЙ
Посеред замітки був сірий квадрат (Веслі здогадувався, що на тому місці мало бути її фото, ось тільки рожевий «Кіндл», схоже, не був здатний відтворювати газетні фотографії). Але це не мало значення, бо він нарешті зрозумів. Зупинити їм треба було не автобус, а жінку, яка в той автобус мала врізатися.
Четвертим пунктом була Кендас Раймер.
О п’ятій годині сірого недільного вечора, коли «Сурикатки» закидали м’ячі в сітку в не такому вже й далекому куточку штату, Веслі Сміт і Роббі Гендерсон сиділи в скромному «шевроле малібу», який належав Веслі, й спостерігали за дверима придорожньої забігайлівки в Еддівіллі, за двадцять миль на північ від Кадіса. Залитий мастилом ґрунтовий паркувальний майданчик стояв майже порожній. У «Поламаному вітряку», найімовірніше, був телевізор, але Веслі здогадувався, що перебірливі алконавти більш схильні випивати й дивитися матчі НФЛ удома. Не треба було і всередину заходити, щоб зрозуміти — то страшнюча діра. Перший генделик, у якому зупинялася Кенді Раймер, був паскудним, але цей у паскудстві його перевершував.
Припаркований трохи криво (і перегороджуючи вихід, схожий на пожежний), перед забігайлівкою стояв брудний пом’ятий «форд експлорер» із двома наклейками на задньому бампері. «МОЯ ДИТИНА — ПОЧЕСНИЙ СТУДЕНТ У ДЕРЖАВНОМУ ВИПРАВНОМУ ЗАКЛАДІ» — написано було на одній. Інша була ще більш промовиста: «Я ГАЛЬМУЮ Й ЗУПИНЯЮСЬ ЗАРАДИ ДЖЕКА ДЕНІЕЛСА[143]».
— Може, нам варто зробити це прямо тут, — сказав Роббі. — Поки вона там нажирається до поросячого вереску й дивиться «Титанів».
Ідея була спокусливою, але Веслі похитав головою.
— Почекаємо. Вона мусить заїхати ще в одне місце. Гопсон, пам’ятаєш?
— Це за багато миль звідси.
— Так, — сказав Веслі. — Але нам треба ще вбити час, і ми його вб’ємо.
— Чому?
— Бо те, що ми задумали, називається «міняти майбутнє». Чи принаймні спробувати його поміняти. Ми не знаємо, чи це буде важко. А якщо якомога довше потягнути час, то наші шанси зростуть.
— Веслі, ця курка п’яна. Вона вже була п’яна, коли вилізла з тої першої ригайлівки у Сентрал-Сіті, а буде ще п’яніша, коли вийде он із тої халупи. Я не уявляю, як вона встигне поремонтувати машину і вчасно потрапити на рандеву з дівчатами за сорок миль звідси. І що як ми поламаємося, поки будемо вести її до місця останньої зупинки?
Про це Веслі якось не подумав. А тепер замислився.
— Моя інтуїція наказує почекати, але якщо в тебе є сильне відчуття, що ми мусимо зробити це зараз, то зробимо.
Роббі випростав спину, сів рівно.
— Пізно. Он вона, міс Америка.
З «Поламаного вітряка» Кенді Раймер вийшла так, наче долала слалом. Впустила на землю сумочку, нахилилася, щоб її підняти, мало не беркицьнулась, вилаялася, підняла, розсміялась і рушила далі туди, де був припаркований її «Експлорер», дорогою копирсаючись у пошуках ключів. Брезкле обличчя ще не до кінця приховувало сліди колишньої краси. Волосся, біляве по всій довжині й чорне біля коренів, ріденькими завитушками звисало на щоки. Живіт випинався з джинсів на еластичному поясі, з-під краю туніки, на вигляд купленої в «Кеймарті».
Вона залізла до свого у гівно розбитого позашляховика, врубила двигун (судячи зі звуку, він відчайдушно потребував регулювання) і рушила вперед, в’їхавши таким чином у двері пожежного виходу з забігайлівки. Пролунав хрускіт. Потім загорілися фари заднього ходу, й вона здала назад так швидко, що Веслі на мить замлоїло в шлунку від переляку: він подумав, що вона вріжеться в його «малібу», понівечить його й залишить їх без машини, а сама поїде на свою зустріч у Самаррі. Але вона вчасно спинилась і виїхала на шосе, навіть не пригальмувавши, щоб подивитися, чи нема на ньому машин. А за мить Веслі вже їхав за нею на схід, до Гопсона. І того перехрестя, де за чотири години з’явиться автобус «Сурикаток».
143
«Джек Деніелс» — марка віскі.