— Ах ти ж психована! — кинула їй услід Луїза, підходячи. — Вона небезпечна, ця Сейдж. Не спілкуйтеся з нею, я вам кажу. Не пускайте її на поріг! Вона брехунка й шахрайка, їй тільки й треба, що гроші, — віддихалася, похмуро зиркнула на мене. — Добре. Ви маєте настільки жахливий вигляд, як я себе почуваю.
Я відкрила рота й закрила його знову.
— Чи ваша племінниця вдома?
Я повела її в дім.
— Я її зараз приведу, — сказала я, але Луїза вже стояла під сходами й кликала Ліну.
Потім вона зайшла на кухню і сіла за стіл, чекаючи.
За деякий час з’явилася Ліна. Її постійний вираз обличчя, такий як у тебе, — поєднання зарозумілості й нудьги — зник. Вона зустріла Луїзу покірно, хоча я навіть не впевнена, що Луїза це помітила, бо дивилася не на Ліну — а на стіну перед собою, на дерев’яне сердечко на полиці.
Ліна сіла за стіл, підняла руки, щоб зібрати волосся у вузол на потилиці. Вона злегка звела підборіддя, ніби вже готувалася до чогось, до розпитувань. До допиту. Мене, мабуть, ніхто не помічав — вони практично не звертали на мене уваги, але я залишилася на кухні. Я стала біля куховарського столу, не розслабившись, а навшпиньки — готова за потреби втрутитися.
Луїза повільно кліпнула, і її погляд нарешті зупинився на Ліні, яка витримала його якусь секунду, а потім опустила очі.
— Мені шкода, місіс Віттекер. Мені дуже шкода.
Луїза нічого не сказала. Сльози текли зморшками на її обличчі, руслами, що їх розмило за багато місяців безутішне горе.
— Мені дуже шкода, — повторила Ліна. Вона тепер теж плакала, волосся у неї розпустилося знову, і вона мотала його на пальці, як маленька дівчинка.
— Цікаво, чи ти коли-небудь дізнаєшся, — сказала нарешті Луїза, — як це — зрозуміти, що не знаєш своєї дитини, — вона глибоко, судомно вдихнула. — У мене є всі її речі. Її одяг, її книжки, її музика. Фотографії, які вона берегла. Я знаю її друзів і людей, якими вона захоплювалася, я знала, що вона любить. Але це була не вона. Тому що я не знала, кого вона кохала. У неї було життя — ціле життя — якого я не знала. Найважливіша частина її — а я її не знала!
Ліна спробувала щось сказати, але Луїза вела далі.
— Річ у тому, Ліно, що ти могла б допомогти мені. Ти могла б сказати мені про це. Ти могла б сказати мені, щойно дізналася. Ти могли б прийти до мене й сказати мені: вашу дочку затягло у щось таке, над чим вона не владна, у те, що — ти знала, ти мала знати — що врешті стане шкідливим, небезпечним для неї.
— Але я не могла… Не могла… — знов-таки Ліна намагалася щось сказати, а Луїза знову їй цього не дала.
— Навіть якщо ти була досить сліпою, чи дурною, чи легковажною, щоб не зрозуміти, скільки проблем цим наживаєш, ти ще могла б допомогти мені. Могла б прийти до мене після того, як вона загинула, і сказати: це не ви щось не те зробили чи не зробили. Це не ваша вина, не вина вашого чоловіка. Ти могла б допомогти нам припинити зводити себе з розуму. Але ти цього не зробила. Ти вирішила цього не робити. За цей весь час ти нічого не сказала. Увесь цей час ти… І що ще гірше, навіть гірше, ніж це, ти дозволила, щоб йому… — її голос зірвався майже на вереск, а потім розвіявся у повітрі, як дим.
— Усе зійшло з рук? — закінчила Ліна. Вона вже не плакала, і хоча її голос тремтів, він був сильним, а не слабким. — Так. Я це зробила, і від того мені було жахливо. Я практично як хвора стала, але я зробила це для неї. Усе, що я зробила, я зробила для Кейті.
— Не здумай вимовляти її ім’я! — прошипіла Луїза. — Не смій!
— Кейті, Кейті, Кейті! — Ліна звелася, спираючись на стіл, схилилася майже до Луїзиного носа. — Місіс Віттекер! — вона впала назад на своє місце. — Я її любила. Ви знаєте, як я її любила. Я зробила те, чого вона хотіла від мене. Я зробила те, про що вона мене просила.
— Не тобі вирішувати, Ліно, чи приховувати щось таке важливе від мене, її матері…
— Ні, це вирішувала не я, це вирішила вона! Я знаю, ви вважаєте, що маєте право знати все, але це не так. Вона не була дитиною, вона не була маленькою дівчинкою.
— Вона була моєю маленькою дівчинкою! — стогнала, вила Луїза.
Я зауважила, що вчепилася за стіл, і теж ось-ось заплачу.
Ліна знову заговорила, у її голосі бриніло благання:
— Кейті зробила вибір. Вона прийняла рішення, і я поставилася до нього з повагою. — І тоді, ще м’якше, ніби розуміючи, що виходить на небезпечну територію: — І не тільки я. Джош так само.
Луїза розмахнулася і з усієї сили вдарила Ліну по обличчю. Від стін відбилася луна. Я кинулася до жінки й схопила її за руку.
— Ні! — крикнула я. — Досить! Досить! — Я спробувала поставити її на ноги. — Вам слід піти.
— Облиште її! — відрізала Ліна. Ліва щока в неї горіла, але вираз обличчя був спокійний. — Не займайте її, Джуліє. Хай б’є, якщо хоче. Хай очі видере, за волосся тягає. Хай робить зі мною, що хоче. Яка тепер уже різниця?
Рот Луїзи був відкритий, я відчувала, як звідти кисло пахло. Я відпустила її.
— Джош нічого не сказав через тебе, — сказала вона, витираючи слину з губ. — Це ти казала йому нічого не говорити.
— Ні, місіс Віттекер, — говорила Ліна абсолютно спокійно, хоча й приклала праву руку тильним боком до щоки, аби вгамувати біль. — Це не так. Джош тримав язика за зубами через Кейті. Тому що вона попросила його. А потім, пізніше, тому що він хотів захистити вас і свого тата. Він думав, що вам від цього буде дуже важко. Знати, що її… — Вона похитала головою. — Він малий, він думав…
— Не кажи мені, що думав мій син! — сказала Луїза. — І що він хотів зробити. Просто не кажи.
Вона підняла руку до шиї — рефлекс. Ні, не рефлекс: вона схопила двома пальцями синю пташку.
— Це, — просичала вона. — Це ж не від тебе, так? — Ліна на мить завмерла, потім похитала головою. — Це від нього. Чи не так? Це він їй подарував!
Луїза відсунула стілець, деручи плитку. Вона звелася на ноги, із силою зірвала ланцюжок з шиї, кинувши його об стіл перед Ліною.
— Він подарував їй оце, а ти дозволила мені носити його на шиї!
Ліна заплющила очі на мить, знову похитавши головою. Тиха дівчинка, яка вибачалася на цій кухні кілька хвилин тому, зникла — і замість неї сидів хтось інший, старший, не до порівняння з дитиною-Луїзою, охопленою розпачем та істерикою. І я одразу чітко згадала тебе трохи молодшою за Ліну тепер — один з небагатьох спогадів, де ти мене захищаєш. У моїй школі одна вчителька звинуватила мене, ніби я взяла щось чуже, і я згадала, як ти її переконувала. Ти говорила спокійно й проникливо, не підвищувала голосу, коли казала їй, як несправедливо вона висуває бездоказові звинувачення — і вона тебе злякалася. Я згадала, як пишалася тобою тоді, і тепер у мене виникло таке саме відчуття — стало так само тепло в грудях.
Луїза почала говорити знову, дуже тихо.
— Тоді поясни, — сказала вона, сідаючи, — коли вже ти знаєш так багато. Коли розумієш так багато. Якщо Кейті кохала цього чоловіка, а він кохав її, то чому? Чому вона зробила те, що вона зробила? Що він зробив з нею? Як довів до цього?
Ліна озирнулася на мене. Вона мала переляканий вигляд, чи, може, просто з усім змирилася — я не могла розпізнати її виразу. Вона дивилася на мене якусь мить, потім заплющила очі, змахнула з них сльози. Коли вона знову заговорила, її голос був різкіший, міцніший, ніж до того.
— Він не доводив її до цього. Він нічого такого не робив, — зітхнула вона. — Ми з Кейті сперечалися, — сказала вона. — Я хотіла, щоб вона припинила це, не бачилася з ним. Мабуть, це було неправильно. Я думала, вона так потрапить у біду. Я думала… — вона похитала головою. — Я просто не хотіла, щоб вона бачила його більше.
На обличчі Луїзи спалахнуло розуміння. І я теж зрозуміла все.
— Ти погрожувала їй, — сказала я, — що розповіси.
— Так, — ледь чутно промовила Ліна. — Погрожувала.
Луїза пішла, не сказавши ні слова. Ліна сиділа нерухомо, дивлячись на річку за вікном, не плакала й не казала нічого. Я теж не знала, що їй сказати, як до неї достукатися. Я розпізнала в ній щось знайоме — те, що, напевно, було і в мене, може, і в кожного в цьому віці, якусь посутню непізнаваність.