Через годину вони зупинилися на новому пагорбі, і Піт знову впав з «Кета», цього разу завалився на бік. Він підняв голову, але обличчя в нього майже не залишилося, воно все було під пишною рослинністю. Він спробував щось вимовити і не зміг: рот був забитий, язик не ворушився під товстою подушкою байрусу.
«Я не можу. Все, не можу більше, дай мені спокій».
«Так, — сказав Сірий. — Думаю, ти виконав своє призначення».
«Піте! — скрикнув Джонсі. Потім Сірому: — Ні, ні, не роби цього!»
Сірий, звичайно ж, не звернув уваги. На мить в оці, що залишилося на обличчі Піта, з’явилося безмовне розуміння. І полегшення. У цю коротку мить Джонсі ще міг достукатися до розуму Піта, свого друга дитинства, який завжди чекав біля воріт школи, нібито ховаючи в кулаці цигарку, який мріяв стати космонавтом і з орбіти побачити весь світ цілком, який був одним із тих чотирьох, хто допоміг урятувати Даддітса від великих хлопців.
Одна мить. Потім Джонсі відчув, як щось вистрибнуло з розуму Сірого, і поріст на тілі Піта не просто смикнувся, а почав стискатися. Почувся зловісний скрипучий звук — це череп Піта тріснув у десятку місць. Обличчя — те, що лишилося від нього, — різко ввалилося всередину, зробивши Піта схожим на старезного беззубого діда. Потім він упав ниць, і сніг почав засипати спину його куртки.
«Ах ти сволота!»
Сірий, байдужий до прокльонів і люті Джонсі, не відповів. Він знову розвернувся вперед. Як тільки він це зробив, вітер, який усе ще посилювався, на мить припинився, і в сніговій завісі прочинилася щілина. Приблизно в п’яти милях на північний захід від їхнього нинішнього перебування Джонсі побачив рухливі вогні, але не сигнальні, а фари. Безліч. Там по шосе їхала колона вантажівок. Інших машин там не було. Тепер ця частина Мейну цілком належала військовим.
«І всі вони шукають тебе, суко», — процідив Джонсі, коли снігохід поїхав далі. Снігова запона зімкнулась, огорнувши їх з усіх боків і приховавши від очей колону, але Джонсі знав, що Сірому нескладно буде знайти шосе. Піт привів його сюди, в цю частину карантинної зони, де неприємностей не очікувалось, і він розраховував, що далі його поведе Джонсі, бо Джонсі був іншим. Хоча б тому, що його не брав байрус. Із якоїсь причини байрусу він не подобався.
«Тобі звідси не вийти», — сказав Джонсі.
«Я вийду, — заперечив Сірий. — Ми завжди помираємо і завжди живемо. Ми завжди програємо і завжди перемагаємо. Подобається тобі це чи ні, Джонсі, але ми — майбутнє».
«Якщо це так, то це найкращий з усіх відомих мені приводів жити минулим», — сказав Джонсі, але від Сірого відповідь не прийшла. Сірий — як сутність, як свідомість — зник, розчинився в хмарі. Від нього залишилося рівно стільки, щоб підтримувати рухові навички Джонсі й скеровувати снігохід до шосе. І Джонсі, змушений виконувати невідоме йому завдання, знайшов слабку втіху в двох речах. По-перше, Сірий не знав, як дістатися до останнього його крихітного шматочка, який існував у згадці про контору братів Трекерів. По-друге, Сірий не знав про Даддітса, про «не скакати, не грати».
І Джонсі збирався зробити так, щоб Сірий і не дізнався про це.
Хоча б деякий час.
Розділ 13
У крамниці Ґосселіна
Арчі Перлмуттеру, відмінникові середньої школи (мав честь виголошувати прощальну промову на випускному, тема: «Переваги та обов’язки демократії»), колишньому скауту-орлу[111], ревному пресвітеріанцеві й випускникові Вест-Пойнту, сільська крамничка Ґосселіна перестала здаватися реальною. Зараз, коли на освітлення цього закладу витрачалося стільки енергії, що вистачило б на ціле невелике місто, він здавався декорацією для фільму. Причому не абиякого, а грандіозного шоу в дусі Джеймса Кемерона, де тільки на харчування знімальної групи витрачається стільки, що за ці гроші можна було б годувати все населення Гаїті протягом двох років. Навіть снігопад, який невблаганно посилювався, майже не приглушав сяйво ліхтарів і не розвіював ілюзію того, що все навколо — від пари бляшаних димарів, що кособоко стирчали з даху, до єдиної іржавої бензоколонки — не більш ніж бутафорське облаштування знімального майданчика.
«Це буде перша сцена, — думав Перлі, енергійно крокуючи з планшеткою під пахвою (Арчі Перлмуттер завжди вважав себе людиною артистичною… причому з комерційною жилкою). — Перший кадр: відлюдна сільська крамничка, навколо дров’яної грубки сидять літні люди — не навколо маленької грубки в кабінеті Ґосселіна, а навколо великої в самому магазині, — за вікном валить сніг. Розмова точиться навколо вогнів у небі… зниклих мисливців… зустрічі з сірими чоловічками в лісі. Власник крамниці — назвімо його старий Россітер — сміється з них. «Ото цирк на дроті! Та що ви верзете?» — каже він, і в ту саму мить усю крамницю заливає сліпуче сяйво (як у «Близьких контактах третього ступеня»), потім прямо перед нею приземляється НЛО. З нього вивалюються кровожерні прибульці і шмаляють на всі боки з бластерів! Як «День незалежності», тільки фішка в тому, що дія відбувається в лісі!»
За ним насилу встигав Мелроуз, третій помічник кухаря (чи не єдине офіційне звання, яке відкрито використовується в цій невеликій авантюрі). На ногах у нього не туфлі й не черевики, а кросівки — Перлмуттер витяг його зі «Спаґо», як тут називають кухонний намет, — тому він раз у раз послизався. Усюди навколо них ходили чоловіки, рідше жінки, — здебільшого по двоє. Багато розмовляли через петличні мікрофони або рації. Відчуття кіношності подій посилювали трейлери, вантажівки з причепами, гелікоптери, що стояли неподалік (погіршення погоди змусило їх повернутись), і безперервний гул моторів та генераторів.
— Навіщо він хоче мене бачити? — вкотре запитав Мелроуз, задихаючись від хвилювання. Вони якраз проходили повз загорожу і вигул біля корівника Ґосселіна. Старий похилений паркан (востаннє справжній кінь стояв у загорожі або пасся на вигулі років десять тому, не менше) був зміцнений звичайним колючим дротом і дротом під напругою, не смертельною, але достатньою, щоб звалити з ніг будь-кого, хто надумає до нього торкнутися. Крім того, напруга могла бути в будь-яку хвилину збільшена до смертельної, якщо місцеві стануть надто неспокійними. Через дріт їх проводжали очима людей двадцять-тридцять, серед них і сам старий Ґосселін (у кіноверсії Джеймса Кемерона старого Ґосселіна гратиме якійсь ветеран із мужнім обличчям, типу Брюса Дерна[112]). Раніше люди за дротом кричали б їм, погрожували і чогось гнівно вимагали, але після того, що в них на очах сталося з тим банкіром із Массачусетсу, небораки швидко здулися. Коли перед тобою комусь розхерачать голову, це значно знижує твій запал. Та ще респіратори на обличчях військових. Це позбавляло останніх поривів.
— Босе? — майже скавчання перетворилося на справжнє скавчання. Вигляд американських громадян за колючим дротом, судячи з усього, посилив занепокоєння Мелроуза. — Босе, ну дайте відповідь, навіщо я знадобився великому чоловікові? Великий чоловік узагалі не повинен знати про існування третього помічника кухаря.
— Не знаю, — відповів Перлі й не покривив душею.
Попереду, біля початку так званої «вертушкової алеї», стояв Овен Андергілл і поряд з ним якийсь хлопець із автопарку. Щоб перекричати гудіння гелікоптерів, хлопець із автопарку мусив мало не кричати у вухо Андергілла. Напевне, подумав Перлмуттер, гелікоптери скоро заглушать. У таку паскудну погоду ніхто не літатиме, хоча цю нетипову для сезону ранню снігову бурю Курц звав Божим даром. Коли він казав такі речі, неможливо було збагнути, серйозно це чи жартома. Він завжди говорив ніби серйозно… а потім, бувало, заходився реготом. Реготом, від якого Арчі Перлмуттеру ставало моторошно. У кіно Курца гратиме Джеймс Вудс. Або, наприклад, Крістофер Вокен. Ні той, ні другий, щоправда, не схожі на Курца зовні, але хіба Джордж К. Скотт схожий на Паттона[113]? Питання закрите.