У кімнаті не залишилося повітря.
Я ледь дихаю.
— І я просто мусив назвати профіль маминим іменем. Закладаюся, це тебе ще й як розбурхало. — Він шкіриться. — Але ти розповіла Ліззі й багато іншого. — Він знову нахиляється, націлюється мені ножем у груди. — Ти крутила роман, курво. І ти вбила свою сім’ю.
Я не можу говорити. У мене нічого не залишилося.
— А потім ти просто здуріла через Кеті. То було справжнє божевілля. Ти була божевільною. Ну, я трохи тебе розумію. Я зробив це у тата на очах, і він також здурів. Хоча, думаю, він із полегшенням сприйняв те, що її більше не буде, чесно кажучи. Я так зробив. Як я й казав, вона мене просто до сказу доводила.
Він підсувається на ліжку ближче до мене.
— Посунься. — Я підгинаю ноги, впираюся ними йому в стегно. — Треба було спочатку перевірити вікна, але все сталося надто швидко. Та все одно, так легко було це заперечити. Легше, ніж брехати. Легше, ніж казати правду. — Він хитає головою. — Я нібито співчуваю йому. Вони лише хотіли мене захистити.
— Він намагався захистити тебе від мене, — кажу я. — Навіть знаючи, що…
— Ні, — сухо відрізає він. — Він намагався захистити тебе від мене.
«Я б не хотів, щоб він проводив час із дорослою жінкою», — сказав Алістер. Не заради Ітана, заради мене.
— Але, знаєш, що тут поробиш? Один психолог сказав моїм батькам, що я просто поганий. — Він знову знизує плечами. — Чудово, чортів йому в пельку, хай буде так.
Лють, лайка — він розпалюється. Кров бухає мені у скроні. Зосередься. Згадуй. Думай.
— Знаєш, копам я також співчуваю. Той тип аж зі шкури пнувся, щоб тебе зрозуміти. Теж мені, святоша. — Знову шморгання. — Інша здавалася просто сучкою.
Я майже не слухаю його.
— Розкажи мені про свою маму, — бурмочу я.
Він дивиться на мене.
— Що?
— Твоя мама, — кажу я, киваючи. — Розкажи про неї.
Пауза. Зболений грім за вікном.
— Тобто… що? — обережно питає він.
Я прокашлююсь.
— Ти казав, що її хлопці погано з тобою поводились.
Тепер його очі загоряються.
— Я сказав, що вони гамселили мене.
— Так. Думаю, це бувало часто.
— Ага. — Вогонь в очах не згасає. — А що?
— Ти сказав, що думав, що ти «просто поганий».
— Я сказав, що так сказав один психолог.
— Я в це не вірю. Я не вірю, що ти просто поганий.
Він нахиляє голову.
— Не віриш?
— Ні. — Я намагаюся вирівняти дихання. — Я не думаю, що люди такими народжуються. — Я випростуюсь, спираюся на подушку, розправляю простирадло на ногах. — Ти не народився таким.
— Ні? — Він вільно тримає лезо в руці.
— З тобою трапилися різні речі, коли ти був дитиною. Були різні… речі, яких ти надивився. Щось, що ти не міг контролювати. — Мій голос сильнішає. — Речі, які ти пережив.
Він смикається.
— Вона не була для тебе хорошою матір’ю. Ти маєш рацію. — Він ковтає слину; я ковтаю слину. — І я думаю, що, коли батьки тебе всиновили, ти зазнав серйозних травм. Думаю… — ризикнути? — думаю, що вони за тебе дуже турбуються. Навіть якщо вони неідеальні, — додаю я.
Він дивиться мені в очі. Дрібний бриж спотворює його обличчя.
— Вони бояться мене, — каже він.
Я киваю.
— Ти сам так сказав, — нагадую йому. — Ти сказав, що Алістер намагався захистити мене, тримаючи тебе… тримаючи нас окремо одне від одного.
Він не рухається.
— Але я думаю, він і за тебе боявся також. Я думаю, він хотів тебе також захистити. — Я простягаю руку. — Думаю, що, коли вони забрали тебе у свій дім, вони врятували тебе.
Він не відводить від мене очей.
— Вони люблять тебе, — кажу я. — Ти заслуговуєш на любов. І, якщо ми з ними поговоримо, я знаю, я впевнена, вони зроблять усе, що можуть, щоб захистити тебе. Я знаю, що вони хочуть… об’єднатися з тобою.
Моя рука наближається до його плеча, зависає над ним.
— Те, що з тобою сталося, коли ти був малий, це не твоя провина, — шепочу я. — І…
— Досить цього лайна. — Він відсмикується від мене швидше, ніж я встигаю його торкнутись. Я скручую руку назад до себе.
Я втратила його. Відчуваю, як кров залишає мій мозок. У роті пересихає.
Він нахиляється до мене, заглядає мені в очі своїм ясним і серйозним поглядом.
— Чим я пахну?
Я хитаю головою.
— Ну ж бо. Понюхай. Чим я пахну?
Я вдихаю. Я згадую той перший раз, коли вдихнула аромат свічки. Лаванда.
— Дощем, — відповідаю я.
— І?
Я не можу витиснути цього з себе.
— Одеколоном.
— «Роман». Від Ральфа Лорена[274], — додає він. — Я хотів, щоб тобі було приємно.
Я знову хитаю головою.
— О, так. Тільки-от ще не можу вирішити, — замислено продовжує він, — це буде падіння зі сходів чи передоз. Ти так журилася останнім часом. А на столику стільки пігулок. Але ти ще просто довбана ходяча руїна, тому, знаєш, могла б і на сходах спіткнутися.
Я не вірю в те, що це дійсно відбувається. Дивлюся на кота. Він лежить на боці, спить.
— Я за тобою сумуватиму. Я і більше ніхто. Навіть той тупий коп. Ніхто не помітить твого зникнення, а потім усім буде начхати.
Я скручую ноги під простирадлом.
— Можливо, твій психолог, але, думаю, він вже ситий тобою донесхочу. Ти оповіла Ліззі, що він займається твоєю агорафобією та твоїм почуттям провини. Господи Ісусе. Ще один сраний святоша.
Я міцно заплющую очі.
— На мене дивись, коли я з тобою розмовляю, суко.
З усієї сили я б’ю його ногами.
96
Я врізаюся йому в живіт. Він згинається, а я перезаряджаю ноги і вдаряю його в обличчя. Під п’ятою хрустить його ніс. Він хряпається на підлогу.
Я смикаю за простирадло та вистрибую з ліжка, пробігаю крізь дверний проріз у чорноту коридору.
Дощ наді мною буравить стельове вікно. Я перечіпаюся через килим, падаю на коліна. Хапаюся за поручні однією тремтячою рукою.
Раптом сходи заливає білим сяйвом, коли над головою спалахує блискавка. І в ту мить я глипаю між колонами поручнів, бачу в цьому світлі кожну сходинку, що спіраллю тягнеться вниз-униз-униз, аж до самого дна.
Вниз-униз-униз.
Я кліпаю. Сходи знову занурилися в темряву. Я нічого не бачу, нічого не чую, тільки перестук дощу.
Спинаюся на ноги, злітаю донизу сходами. Ззовні прокочується грім. А тоді:
— Ти, сука. — Я чую, як він шкутильгає сходовим майданчиком та кричить своїм мокрим голосом. — Ти, сука. — Поручень рипить, коли він наштовхується на нього.
Я мушу дістатися кухні. До канцелярського ножа, що так і лежить там, із висунутим лезом, на кухонному столі. До уламків скла, що блищать у смітнику. До домофону.
До дверей.
А ти зможеш вийти на вулицю? — питає Ед тихим шепотом.
Я мушу. Залиш мене у спокої.
Він дожене тебе на кухні. Ти не встигнеш вийти. І навіть якщо й встигнеш…
Я збігаю на наступний поверх, розкручуюсь, ніби компас, намагаюся зорієнтуватись. Мене оточують четверо дверей. Кабінет. Бібліотека. Комірчина. Вбиральня.
Обирай одні.
Чекай…
Обирай одні.
Туалет. Райське захоплення. Я хапаю ручку, розчахую двері, ступаю всередину. Ховаюся у дверях, дихаю швидко та уривчасто…
…Та він вже наближається, збігає сходами. Я не дихаю.
Він виходить на майданчик. Зупиняється за чотири фути[275] від мене. Відчуваю порух повітря.
Якусь мить я нічого не чую, окрім барабанів дощу над головою. Піт стікає мені по спині.
— Анно. — Низький, холодний голос. Я зіщулююсь.
Тримаючись однією рукою за дверний косяк, так сильно стискаючи його пальцями, що, здається, зараз виламаю зі стіни, я зазираю в темряву майданчика.
Його видно невиразно, лише якась тінь на фоні чорноти, та я здатна розгледіти його широкі плечі, бліді долоні. Він повернутий до мене спиною. Я не бачу, в якій руці ніж.
Він повільно обертається; я бачу його профіль, що зараз придивляється до дверей бібліотеки. Він дивиться просто перед собою, не рухається.