Остання фотографія: Алістер Расселл, закутавшись у зимове пальто, зістрибує з передніх сходів свого будинку. Датоване суботою, 6-м листопада. Відтоді нічого. Я вимикаю фотоапарат, відставляю його на стіл.
Та все одно, «Нікон» надто масивний для селфі. Я витягую телефон із кишені халата, вводжу пароль, тицяю по іконці «Фотографії».
І ось вона, перша у списку: той самий кадр, тільки менший, на екрані айфону. Трохи відкритий рот, сплутане волосся, випнута подушка і відмітка часу: 02:02.
Пароль знаю лише я.
Є ще один тест, але я вже знаю відповідь.
Я запускаю інтернет-браузер, вводжу адресу gmail.com. Сторінка одразу ж завантажується, а поле імені користувача вже заповнене: «вгадайхтоанно».
Я дійсно зробила усе це сама. Вгадай хто, Анно.
І це мусила бути я. Більше ніхто не знає мій пароль від комп’ютера. Навіть якщо хтось інший вдерся у будинок, навіть якщо сюди проліз Девід, — я єдина знаю пароль.
Моя голова хилиться на коліна.
Присягаюсь, я нічого з цього не пам’ятаю.
80
Я запихаю телефон назад до кишені, глибоко вдихаю та заходжу на «Агору».
Там на мене чекає скарбниця з повідомленнями. Скрупульозно їх розглядаю. Переважно усі знайомі користувачі дають про себе знати: «ДискоМайкі», Педро з Болівії, Талія із Затоки Сан-Фанциско. Навіть СалліIV: «Із животиком!!! — пише вона. — Народжуватиму в квітні!!!»
Якусь мить я витріщаюсь на екран. У мене болить серце.
Перейдімо до новачків. Їх четверо, шукають допомоги. Пальці ширяють над клавіатурою, потім падають на коліна. Хто я така, щоб казати іншим, як справлятися з їхніми розладами?
Я обираю всі повідомлення. Видаляю їх.
Вже збираюся вийти, коли з’являється віконце чату.
БабуняЛіззі: Як ви, докторко Анно?
Чому б і ні? З усіма іншими я щойно попрощалася.
доктор_тут: Привіт, Ліззі! Ваші сини досі з вами?
БабуняЛіззі: Вільям так!
доктор_тут: Чудово! Як ваші успіхи?
БабуняЛіззі: Відмінно. Я вже регулярно виходжу на вулицю. А ви як?
доктор_тут: Усе добре! Сьогодні мій день народження.
Господи, — думаю я, — це ж правда. Я зовсім про це забула. Мій день народження. Я над цим зовсім не задумувалась за минулий тиждень.
БабуняЛіззі: Вітаю вас! Серйозне свято?
доктор_тут: Зовсім ні. Хіба що вважати число 39 серйозним!
БабуняЛіззі: А я б усе віддала…
БабуняЛіззі: Родичі вже привітали?
Я стискаю мишку.
доктор_тут: Мені треба в дечому вам зізнатися.
БабуняЛіззі:???
доктор_тут: Моя сім’я загинула минулого грудня.
Курсор мигає.
доктор_тут: В автокатастрофі.
доктор_тут: У мене був роман на стороні. Ми з чоловіком сварилися через це, коли наше авто вилетіло з дороги.
доктор_тут: Я була за кермом.
доктор_тут: Мене відвідує психіатр, щоб допомогти мені впоратися з почуттям провини, так само, як і з агорафобією.
доктор_тут: Хочу, щоб ви знали правду.
Потрібно з цим покінчити.
доктор_тут: Я зараз мушу йти. Рада, що у вас усе добре.
БабуняЛіззі: Ой, люба моя дівчинко…
Бачу, що вона набирає наступне повідомлення, але не чекаю. Закриваю віконце чату та виходжу зі свого профілю. Досить із мене «Агори».
81
Я вже три дні не п’ю.
Це спадає мені на думку, коли я проводжу зубною щіткою у себе в роті. (Моє тіло може почекати з очищенням; рот — ні.)
Три дні… Коли я востаннє стримувалася так надовго? Я майже не думала про це.
Нахиляю голову, спльовую.
Тюбики, баночки й флакони з пігулками переповнюють шафку для ліків. Я витягую чотири.
Йду вниз, зі стельового вікна вечір проливає своє сіре світло мені на голову.
На дивані я обираю одну баночку, перевертаю її, веду по журнальному столику. Стежка з пігулок тягнеться, як хлібні крихти.
Розглядаю їх. Перераховую. Зсипаю в долоню. Розсипаю по поверхні столу.
Підношу одну до губ.
Ні… Ще ні.
Ніч надходить швидко.
Я повертаюся до вікон і кидаю довгий погляд через сквер. Той будинок. Театр мого неспокійного розуму. Як поетично, думаю я.
Його вікна горять, ніби свічки на торті; у кімнатах порожньо.
Я відчуваю, що божевілля відпустило мене зі своїх лещат. Здригаюся у халаті.
Підіймаюся сходами нагору, до своєї кімнати. Завтра передивлюся пару улюблених фільмів. «Опівнічне мереживо»[261]. «Іноземний кореспондент»[262] — як мінімум, сцену з вітряком. «23 кроки до Бейкер-Стрит»[263]. Можливо, ще раз «Запаморочення»; я задрімала під час останнього перегляду.
А післязавтра…
Я лежу в ліжку, чекаю, доки сон повністю наповнить голову; слухаю пульс будинку — внизу годинник, який вибиває дев’яту; просідання підлоги.
— З днем народження, — хором вітають Ед і Лівві. Я повертаюся на бік, відкочуюсь.
Сьогодні ж і у Джейн день народження, згадую я. День народження, який я їй сама призначила. Одинадцяте одинадцятого.
І пізніше, посеред глупої ночі, коли я на мить виринаю зі сну, то чую, як кіт шастає чорнильно-темним сходовим колодязем.
П’ятниця, 12 листопада
82
Сонячне світло каскадом проливається зі стельового вікна, омиває сходи й збирається ставком на сходовому майданчику біля кухні. Коли я вступаю під нього, відчуваю себе під світлом прожектора.
Окрім цього місця, будинок занурений у темряву. Я затягнула усі штори, опустила усі жалюзі. Темрява густа, як дим; я майже можу відчути її запах.
На екрані телевізора — фінальна сцена «Мотузки». Двоє привабливих молодих чоловіків, вбитий однокласник, труп, складений у старовинну скриню посеред вітальні, й знову Джиммі Стюарт; усі задіяні в чомусь схожому на єдиний кадр (взагалі-то це склеєні десятихвилинні фрагменти, але виглядає досить безшовно, як на 1948 рік). «Кішки-мишки, кішки-мишки, — нервується Фарлі Ґрейнджер[264], доки навколо нього тісно затягується сітка. — Але хто тут кішка, а хто — мишка?». Я промовляю ці слова вголос.
Мій власний кіт витягнувся уздовж дивана, його хвіст погойдується, ніби загіпнотизована змія. Панч десь вивихнув задню ліву лапу; бачила, як він зранку важко накульгував. Я наповнила миску їжею на кілька днів, щоб він не…
Лунає дверний дзвінок.
Я зриваюся на дивані. Голова ривком повертається до дверей.
Хто це, в біса?
Не Девід; не Біна. Не доктор Філдінґ, точно — він залишив кілька голосових повідомлень, але сумніваюся, що прийшов би без попередження. Хіба що він попередив про це в повідомленні, яке я проігнорувала.
Дзвінок лунає знову. Я ставлю фільм на паузу, опускаю ноги на підлогу, підводжусь. Підходжу до екрана домофону.
Це Ітан. Його руки затиснуті в кишенях; навколо шиї закручений шарф. Волосся горить у сонячних променях.
Я тисну на кнопку гучномовця.
— Твої батьки знають, що ти тут? — питаю я.
— Усе нормально, — каже він.
Я вагаюсь.
— Дуже холодно, — додає хлопець.
Натискаю на зумер.
За мить він входить до вітальні, за ним тягнеться холодне повітря.
— Дякую, — вихукує він, відсапуючись. — Там так холодно. — Він роззирається навколо. — А тут дуже темно.
— Тому що на вулиці дуже світло, — кажу я, хоча він має рацію. Я вмикаю торшер.
— Можна підняти жалюзі?
— Звісно. Хоча, ні, і так добре. Правда?
— Добре, — каже він.
Я сідаю скраєчку кушетки.
— Можна мені тут сісти? — питає Ітан, показуючи на диван. Можна, можна. Дуже шанобливий, як для підлітка.
— Звісно. — Він сідає. Панч зіскакує з дивана та швидко заповзає під низ.
Ітан обводить поглядом кімнату.
— Цей камін працює?
261
«Midnight Lace» (1960) — детективний трилер реж. Девіда Міллера.
262
«Foreign Correspondent» (1940) — шпигунський трилер реж. А. Гічкока.
263
«23 Paces to Baker Street» (1956) — детективний трилер реж. Генрі Гетевея.
264
Farley Earle Granger (1925–2011) — американський актор, виконавець ролі Філіпа Моргана у фільмі «Мотузка».