— Ні друзів, ні сім’ї, ви дещо перебрали та вирішили здійняти трохи гамору.
— То ви думаєте, я усе це вигадала? — З розпачливим гарчанням роблю крок уперед.
— Саме так я й думаю, — підтверджує жінка.
Литтл прокашлюється.
— Я думаю, — каже він тим самим м’яким голосом, — що ви, можливо, трохи перенервували серед цих стін і — ми не кажемо, що ви спеціально…
— Це вам усе приверзлося. — Я вказую на них тремтячим пальцем, змахую, ніби жезлом. — Це ви все вигадуєте. Я бачила, як вона стікала кров’ю крізь оте вікно.
Нореллі заплющує очі, зітхає.
— Мем, містер Расселл каже, що його дружини не було вдома. Він каже, що ви з нею ніколи не бачились.
Тиша. Кімната здається наелектризованою.
— Вона тут була, — кажу я повільно й чітко, — двічі.
— Ви не…
— Спочатку вона допомогла мені зайти всередину. А пізніше знову прийшла в гості. І… — спопеляючи Алістера поглядом, — він приходив її шукати.
Він киває.
— Я шукав свого сина, а не дружину. — Ковтає слину. — А ви сказали, що нікого тут не було.
— Я збрехала. Вона сиділа за тим столом. Ми грали у шахи.
Він безпорадно дивиться на Нореллі.
— І через вас вона кричала, — кажу я.
Тепер вже Нореллі повертається до Алістера.
— Вона каже, що чула якийсь крик, — пояснює той.
— Я чула крик. Три дні тому. — Точно три? Мабуть, ні. — Й Ітан сказав мені, що то вона кричала. — Не зовсім правда, але близько.
— Не будемо вплутувати в це Ітана, — каже Литтл.
Я дивлюся на них, що вишикувалися довкола мене, як на тих трьох малих, що кидалися яйцями, трьох малих гівнюків.
Я виведу їх на чисту воду.
— То де ж вона? — питаю я, зчепивши руки на грудях. — Де Джейн? Якщо з нею все добре, то приведіть її сюди.
Вони перезираються.
— Ну ж бо. — Я знову поправляю халат, зав’язую пояс і схрещую руки. — Приведіть її.
Нореллі повертається до Алістера.
— Ви можете… — бурмоче вона, а той киває, виходить до вітальні, по дорозі витягуючи з кишені телефон.
— А опісля, — кажу я Литтлові, — я хочу, щоб ви усі забралися з мого дому. Ви думаєте, що я якась помішана. — Він відступає. — А ви думаєте, що я брешу. — Нореллі ніяк не реагує. — А він каже, що я не бачилася із жінкою, яка була тут двічі. — Алістер щось бурмоче у слухавку. — І ще я хочу точно знати, хто тут ходив, коли й куди, і… — Мій голос переростає в гарчання. Я зупиняюся, переводжу дихання. — Я хочу знати, хто тут ще був.
Алістер повертається до нас.
— Кілька хвилин, — каже він, запихаючи телефон назад до кишені.
Я дивлюся йому просто у вічі:
— Закладаюся, це будуть до біса довгі хвилини.
Усі мовчать. Мій погляд блукає кімнатою. Алістер поглядає на свій годинник; Нореллі безтурботно спостерігає за котом. Тільки Литтл не зводить із мене очей.
Спливає двадцять секунд.
Ще двадцять.
Я зітхаю, опускаю руки.
Це смішно. Жінка була…
Тишу розриває дзвінок у двері.
Я повертаю голову до Нореллі, потім до Литтла.
— Я відчиню, — каже Алістер і підходить до дверей.
Я непорушно спостерігаю, як він натискає на кнопку зумера, повертає ручку, відчиняє двері у передпокій і стає збоку.
За мить, втупившись очима у підлогу, до кімнати плететься сутулий Ітан.
— З моїм сином ви знайомі, — каже Алістер. — А це — моя дружина, — додає він, зачиняючи за нею двері.
Я дивлюся на нього. Дивлюся на неї.
Я вперше у житті бачу цю жінку.
41
Вона висока, проте тонкокоста, темне лискуче волосся обрамляє витесане обличчя. В неї тонкі брови, які гострими арками стоять над парою сіро-зелених очей. Жінка кидає на мене прохолодний погляд, тоді перетинає кухню й простягує руку.
— Ми, здається, незнайомі, — каже вона.
Низький, привабливий голос, майже як у Беколл. Він згущується в моїх вухах.
Я не рухаюсь. Не можу.
Її рука так і зависає у повітрі, на рівні моїх грудей. Через деякий час я відмахуюсь від неї.
— Хто це?
— Це ваша сусідка, — голос Литтла майже сумний.
— Джейн Расселл, — додає Нореллі.
Я дивлюся на неї, потім на нього. А тоді на цю жінку.
— Ні, ти — не вона, — кажу я їй.
Вона відсмикує руку.
Знову детективам:
— Це не вона. Про що ви говорите? Це не Джейн.
— Запевняю вас, — починає Алістер, — вона…
— Ви не повинні нікого ні в чому запевняти, містере Расселл, — каже йому Нореллі.
— Можливо, краще я запевню? — запитує жінка.
Я напосідаю на неї, роблю крок уперед.
— Хто ти така? — Мій голос звучить грубо, гостро, і я із задоволенням помічаю, як вони з Алістером квапливо задкують, ніби в них перев’язані щиколотки.
— Докторко Фокс, — каже Литтл, — заспокойтеся.
Він кладе свою руку на мою. Я здригаюся від цього доторку. Викручуюсь від Литтла, від Нореллі й тепер стою в центрі кухні, детективи під вікном, а Алістер із цією жінкою — перед входом до вітальні.
Я повертаюся до них, наступаю.
— Я двічі бачилася із Джейн Расселл, — повільно та чітко промовляю я. — Ти — не Джейн Расселл.
Тепер вже вона наполягає на своєму.
— Можу показати свої водійські права, — пропонує вона, занурюючи руку до кишені.
Я хитаю головою, повільно й чітко.
— Мені не потрібні твої права.
— Мем, — озивається Нореллі, і я повертаю голову до неї. Вона підходить, стає між нами. — Досить.
Алістер спостерігає за мною своїми широко розплющеними очима. Жінка так і тримає руку в кишені. За ними Ітан відійшов до кушетки, де під ногами в нього скрутився Панч.
— Ітане, — кажу я, і його погляд підіймається на мене, ніби він чекав, що його покличуть. — Ітане. — Я проштовхуюсь між Алістером і жінкою. — Що відбувається?
Вона дивиться на мене. Відвертається.
— Вона — не твоя мама. — Я кладу йому руку на плече. — Скажи їм.
Він підіймає голову, відводить очі ліворуч. Зціплює зуби й ковтає. Колупає ніготь.
— Ви ніколи не бачилися з моєю мамою, — бурмоче він.
Я забираю руку.
Повертаюся, приголомшена, у ступорі.
І вони озиваються одночасно, невеликим хором: «Можна, ми…», — питає Алістер, киваючи на передпокій; тим часом Нореллі проказує: «Тут ми закінчили»; а Литтл пропонує мені: «…Трохи відпочити».
Я тільки кліпаю на них очима.
— То можна ми… — вдруге пробує Алістер.
— Дякую, містере Расселл, — каже Нореллі. — І вам, місіс Расселл.
Вони удвох обережно розглядають мене, наче я тварина, якій щойно вкололи транквілізатор, а тоді йдуть до дверей.
— Ходімо, — різко каже Алістер. Ітан, невідривно усвердливши очі у підлогу, підводиться й переступає через кота.
Доки вони проходять до дверей, Нореллі прилаштовується вервечкою за ними.
— Докторко Фокс, це кримінальний вчинок — неправдивий виклик поліції, — інформує вона. — Ви розумієте?
Я витріщаюсь на неї. Здається, киваю.
— Добре. — Вона смикає себе за комір. — У мене все.
Двері зачиняються за нею. Я чую, як відмикається засув вхідних дверей.
Лише я та Литтл. Я дивлюся на його броґи[190], чорні, гостроносі, та згадую (як? чому?), що пропустила сьогодні урок французької з Івом.
Лише я та Литтл. Les deux[191].
Скриплять, зачиняючись, вхідні двері.
— Я можу вас залишити? — запитує він.
Я киваю з відсутнім виразом обличчя.
— Є хтось, із ким ви б могли поговорити?
Я знову киваю.
— Ось, — каже він, витягуючи картку зі своєї нагрудної кишені та втуляючи її мені в руку. Я розглядаю тонкий папір. «Детектив Конрад Литтл, департамент поліції Нью-Йорка». Два номери телефонів. Адреса електронної пошти.
— Якщо вам щось знадобиться, зателефонуйте. Агов! — Я підводжу погляд. — Тільки зателефонуйте. Добре?
Я киваю.
— Добре?
Слово женеться по моїй горлянці, розпихаючи ліктями усі інші.