Підношу склянку до рота.
Лунає дзвінок у двері.
40
— Зі мною містер Расселл, — зайве оголошує детективка Нореллі.
У неї слабкий дівчачий голосок, що зовсім не пасує до светра з високим горлом і шкіряного пальта затятої стерви на колесах. Одним поглядом вона оцінює обстановку, а тоді угвинчується своїм склорізним поглядом у мене.
Вона не представляється. Вона, поза сумнівом, у ролі «поганого копа», і я розчаровано усвідомлюю, що ніякова ввічливість Литтла — то лише дим мені в очі.
Алістер слідує за нею, порівняно посвіжілий і жвавий, одягнений у штани-хакі та светр, хоча м’язи в нього на горлі напружено натягнуті, як тятива лука. Можливо, вони завжди такі. Він дивиться на мене, посміхаючись.
— Привіт, — каже він дещо здивовано.
Такого я не очікувала.
Мене хитає убік. Мені зле. Моя система й так досить неповоротка, наче засипаний цукром двигун; а тепер ще й мій сусід зовсім осадив мене своєю посмішкою.
— З вами усе гаразд? — Литтл зачиняє за Алістером вхідні двері, підходить до мене.
Я кручу головою. Так. Ні.
Він пальцем підхоплює мене за лікоть.
— Ми вас…
— Мем, із вами усе гаразд? — кривиться Нореллі.
Литтл підводить руку.
— З нею… З нею все нормально. Вона під седативами.
Мої щоки закипають.
Він підводить мене до кухонної ніші, садить за стіл — той самий стіл, за яким Джейн протринькала цілу пачку сірників, коли ми грали в наші недбалі шахи та розмовляли про дітей, за яким вона порадила мені сфотографувати захід сонця. Той самий стіл, за яким вона розповідала про Алістера і своє минуле.
Нореллі підходить до кухонного вікна з телефоном в руці.
— Міс Фокс, — каже вона.
Литтл її перебиває:
— Докторко Фокс.
На мить у неї стається збій, потім вона перезавантажується.
— Докторко Фокс, наскільки я зрозуміла зі слів детектива Литтла, минулої ночі ви щось бачили.
Я кидаю погляд на Алістера, який сором’язливо залишився стояти біля дверей передпокою.
— Я бачила, як мою сусідку вдарили ножем.
— Яку вашу сусідку? — питає Нореллі.
— Джейн Расселл.
— І ви це бачили крізь вікно?
— Так.
— Яке вікно?
Я показую їй за спину.
— Оте.
Нореллі дивиться в напрямку мого пальця. У неї очі без відблиску, порожні й темні. Я дивлюся, як вони оцінюють будинок Расселлів, справа наліво, наче вона читає рядок тексту.
— Ви бачили, хто це зробив? — каже вона, не відводячи очей від будинку.
— Ні, але я бачила, як у неї текла кров і як щось стирчало в неї з грудей.
— Що стирчало?
Я посуваюся в кріслі.
— Щось сріблясте. — Яке це має значення?
— Щось сріблясте?
Я киваю.
Нореллі також киває; вона дивиться на мене, потім повз мене, на вітальню.
— Хто був із вами минулої ночі?
— Нікого.
— То вся ота обстановка на столі для вас?
Я ще трохи посуваюсь.
— Так.
— Зрозуміло, докторко Фокс. — Але вона дивиться на Литтла. — Зараз я…
— Його дружина… — починаю я, піднявши руку, коли Алістер рухається до нас.
— Хвилинку. — Нореллі робить крок уперед, кладе свій телефон на стіл переді мною. — Зараз я увімкну відтворення запису дзвінка у службу 911, який ви здійснили минулої ночі о десятій тридцять три.
— Його дружина…
— Я думаю, це дасть відповіді на багато запитань. — Вона хльоскає довгим пальцем по екрану, і металевий голос гучномовця б’є мені по вухах: «911. Що…»
Нореллі ледь не підскакує, хапає телефон та знижує гучність.
«…У вас трапилось?».
«Моя сусідка». Вереск. «Її… вдарили ножем! О Боже! Допоможіть їй!». Це я — впізнаю, принаймні, мої слова, — але голос не мій; він невиразний, розплавлений.
«Мем, заспокойтесь». Та протяжна вимова. Навіть зараз я від неї скаженію. «Яка ваша адреса?».
Я дивлюся на Алістера, на Литтла. Вони не зводять очей із телефона Нореллі.
Нореллі, у свою чергу, споглядає мене.
«І ви кажете, що вашу сусідку вдарили ножем?».
«Так. Допоможіть. Вона стікає кров’ю». Я здригаюсь. Я ледь розумію, що говорить той голос.
«Що?»
«Я кажу, допоможіть». Кашель: мокрий, тріскучий. Я ледь не плачу.
«Допомога вже в дорозі, мем. Я хочу, щоб ви заспокоїлися. Можете представитися?»
«Анна Фокс».
«Добре, Анно. Як звуть вашу сусідку?»
«Джейн Расселл. О Господи». Хрип.
«Ви зараз біля неї?»
«Ні. Вона живе… в сусідньому будинку, за сквером».
Я відчуваю на собі погляд Алістера. Дивлюсь у відповідь. Рахунок зрівняно.
«Анно, ви напали на свою сусідку?»
Пауза. «Що?»
«Ви напали на свою сусідку?»
«Ні».
Тепер вже й Литтл дивиться на мене. Усі троє стоять і дивляться на мене. Я нахиляюся вперед, витріщаюся на телефон Нореллі. Екран згас, але звук голосів не стихає.
«Зрозуміло».
«Я глянула крізь вікно і побачила, як її вдарили ножем».
«Зрозуміло. Ви знаєте, хто це зробив?»
Знову пауза, довша.
«Мем? Ви знаєте, хто…»
Скрегіт і гуркіт. Телефон впав. Там, на килимі в кабінеті, — він там і залишився, ніби покинуте тіло.
«Мем?»
Тиша.
Я витягую шию, дивлюся на Литтла. Він вже відвів погляд.
Нореллі схиляється, протягує пальцем по екрану.
— Диспетчер залишався на лінії ще шість хвилин, — каже вона, — доки працівники «швидкої» не підтвердили, що вони на місці події.
Місце події. І що ж вони знайшли на місці події? Що сталося із Джейн?
— Я не розумію. — Раптом я відчуваю наплив втоми, яка зовсім мене спустошує. Повільно проводжу погляд по кухні, по приборах, що наїжачилися на посудомийній машині, по розбитих пляшках у корзині для сміття. — Що сталося з…
— Нічого не сталося, докторко Фокс, — м’яко говорить Литтл. — Ні з ким.
Я дивлюся на нього.
— Що ви маєте на увазі?
Він підтягує штани на стегнах, присідає навпроти мене.
— Я думаю, — починає він, — що через все оте чудове мерло, яке ви випили, через ліки, які ви прийняли, та фільм, який ви дивилися, ви трохи перехвилювались і побачили щось, чого насправді не було.
Очі лізуть мені на лоба.
Він мені кліпає.
— Ви думаєте, я все це собі науявляла? — мій голос звучить здавлено.
Тепер Литтл хитає своєю масивною головою:
— Ні, мем, я думаю, ви просто перехвилювалися, й вам трохи дало в голову.
У мене відвисає щелепа.
— Ваші ліки мають якісь побічні дії? — натискає він.
— Так, — кажу я. — Але…
— Можливо, галюцинації?
— Не знаю. — Хоча, я знаю, знаю, що мають.
— Лікарка мені сказала, що галюцинації можуть бути побічною дією медикаментів, які ви приймаєте.
— У мене не було галюцинацій. Я бачила те, що бачила. — Я спинаюся на ноги. Кіт пробіг під кріслом, чкурнув до вітальні.
Литтл підіймає руки, демонструючи свої потерті широкі й пласкі долоні.
— Отже, ви щойно почули запис свого дзвінка. Вам було досить важко розмовляти.
Вперед виступає Нореллі.
— Коли в лікарні перевірили вміст алкоголю в крові, у вас була одна ціла двадцять дві сотих, — каже вона. — Це майже утричі більше дозволеного.
— І?
Позаду неї очі Алістера, ніби тенісні м’ячі, перестрибують між нами.
— У мене не було галюцинацій, — проціджую я. Мої слова перекидаються, доки летять через рот, завалюються набік. — Я нічого не уявляла. Я не божевільна.
— Я правильно розумію, ви не живете тут із сім’єю, мем? — каже Нореллі.
— Це запитання?
— Так, запитання.
Алістер:
— Мій син каже, що ви розлучені.
— Я просто живу окремо, — автоматично виправляю я його.
— І з того, що нам каже містер Расселл, — продовжує Нореллі, — ніхто з ваших сусідів ніколи вас не бачить. Мабуть, ви нечасто виходите назовні.
Я мовчу. Я не рухаюсь.
— Тож є інша теорія, — веде далі Нореллі. — Ви вирішили привернути увагу.
Крок назад, я впираюся в кухонну поверхню. Мій халат знову розкривається.