Ще кілька малюнків (автопортрет стилізований на кінозірку; поруч якийсь хлопчик, підписано: Дитина з метеликом) і вже іншим, дорослим (чи, може, дорослішим) почерком:
Розказати Стасеві Вольському про сон у якому я помирала, він плакав і сказав «ти не помреш кохана» А Тітка Саша запитала що це значить «кохана»?
Розділ XXVI
— І як ти себе почуваєш? — звично запитав я, коли прийшов відвідати її в лікарні.
— Е-е-ех...
Найдужче їй, мабуть, перешкоджала бабера, яка хропла на сусідньому ліжку. Канадський лісоруб у порівнянні з нею здавався дитиною; у житті я не чув, щоб жінка хропла так голосно. Бабуся щомиті:
— І вночі те саме. Я ока не зімкнула, — і хихоче.
Я читав їй уривки зі щоденника Лялі Бенецької. Події вона пам’ятала, але з деякими людьми було гірше.
— А хто це Стась Вольський?
— Стась Вольський? Не знаю.
Імла лягає на міста.
Я сидів, обіймав її, гладив по руці. І все-таки не витримав довше, ніж сорок хвилин. Інші відвідувачі були зо чверть години, проте мені однаково здавалося, що вийти раніше — це немовби скоїти якийсь злочин.
Вийшовши з лікарні, бабуся була якоюсь слабкою й млявою, наче муха в мед і. Крім того, їй геть відмовив сечовий міхур. Довелося купити памперси — бабусі, яка так жаліла старого сусіду із хворобою Паркінсона.
— Повертаються дитячі літа, — сказала вона, лягаючи в ліжко.
Вона почала нагадувати поламаний механізм: розум, сантехніка, біологічний годинник... Мене лякала постійна демонстрація фізіології, зникнення будь-яких бар’єрів сорому; я дивився на неї, і мені здавалося (як це банально), що переді мною дитина; нагадування: поцюняй, одягни памперс, ні, одягни памперс, от бачиш, я ж тобі казав, ні, не чіпай цього, дай, я приберу... якось увечері задзеленчав телефон, і вона вийшла з ванної без піжамних штанів, і стояла така худа, розмовляючи з мамою; я гадав, що вона затулила перед і рукою тримає якийсь шматок туалетного паперу, але побачив його лише між голими стегнами. Ніколи раніше я не бачив її голою — і мені раптом зробилося її так жаль, що я тільки й кинув «добраніч» і ліг спати.
У неї розвинулася манія самодостатності. Це вона вилазила на горіха, вона закривала розбите вікно в сарайчику важкими дверима, вона режисирувала «Копійчаний роман».
Роздивляємося репродукцію «Дівчини, що читає листа біля вікна» Вермеєра, яка висить над комодом, а бабуся, показуючи на мамину картину:
— А ота дівчина теж звідти. Знаєш, хто її малював?
— Мама.
— Ні, я.
— Але, бабусю, це малювала мама, як і оті дві.
— Оті так, а цю ні. Мама малювала пейзаж, а я цих двох жінок, оцю кам’яну і оцю живу.
Я навіть щоденника закинув, бо не давав ради із записуванням цього всього. Та потім сказав собі, що ні, що це важливо, саме це і є важливим, і писав далі:
Прийшла Монічка з великим букетом гербер для бабусі. Вона теж нажахана. Знову суперечки з бабусею (бо вона вдень лягає): «Ти памперс одягла?» — «Ще ні». — «То одягни, будь ласка». За мить те саме. І знову. Нарешті приходжу, а памперс розкладений на ковдрі. «Цього не досить». — «Знущається наді мною, поскаржуся мамі». І так без кінця. Приходжу. «Одягла?» — а бабуся виконує якісь броунівські рухи під ковдрою: «Одягаю».
Усе напоказ, усе, мов оголені тканини.
Виходить з туалету. «Дивлюся на себе в дзеркало, і мені аж недобре стає. Як я постаріла через оту лікарню». — «Але, бабусю, ти анітрохи не змінилася» — кажу, бо це чистісінька правда. «Ах, бо в тобі промовляє любов, ти не помічаєш, зате я це бачу». І відразу потому стоїть перед дзеркалом і кокетливо говорить: «Єдине, що в мене зосталося — це гарні ноги. Навіть схудли за останній час».
І що тут тамувати — сміх чи плач?
Літо скінчилося, і мені довелося переїхати до Варшави. Моніка оселилася в бабусі й сперечалася з нею вдень і вночі, щоб та ходила до туалету, одягала памперси, приймала ліки, не виходила під час спеки, і так далі, і так далі. Ну, але крім роботи вдома Моніка мала ще заняття в університеті, отож мамі однаково доводилося приїздити щодня і, залежно від планів Моніки, витягати бабусю з ліжка, готувати для неї обід або вкладати спати.
Щоразу приїжджаючи з Варшави на вихідні чи свята, я відвідував бабусю, хоча дедалі частіше мені здавалося, що я відвідую порожній панцир, у якому вона вже давно не живе; але ж час від часу якийсь промінець свідчив, що це та сама людина, яка розповідала мені грецькі міфи, лаялася з німецькими солдатами й лежала в колисці, коли Бик та його бандити грабували маєток у Лисові.
Отож, що три тижні я писав у щоденнику, приміром, таке:
Учора був у бабусі й Моніки — усе гаразд, хоча сантехніка далі не діє, але цього вже, мабуть, не полагодиш. Зате бабуся із зубами, прогулялася і т. д., а крім того, при будь-якій спробі бунту й нарікань Моніка відказує: «Але, пані Гелено, ми ж бо з вами домовилися, що капітан тут я». І все.
Або:
З бабусею чимраз гірше; апатична, дратівлива, цілими днями або куняє, або сидить непорушно й відповідає «так» або «ні». Пісяє під себе. Сидимо за столом, мама:
— Мамусю, одягни зубки.
Бабуся дивиться, кліпає очима, починає розкладати на долоні таблетки, які лежали приготовані біля тарілки.
— Мамо, що ти робиш?
— Беру зубки.
— Хіба це зубки?
— Якісь зубки, якісь таблетки...
Увечері перемикаю канали в телевізорі. Якась передача — три підстаркуваті німфоманки розкажуть вам усе про секс. Між ними сидить якесь одоробло, на око шістдесятилітній тип, весь у татуюваннях і пірсингу — у кожній брові по десять сережок, у губах, вухах, ніздрях. Сидить голяка, без прикриття, бо й там пірсинг. Демонструє, починає мацати калитку. Перемикаю. Бабуся:
— Покажи ті яйця.
— Але, бабусю...
— Покажи, я хочу подивитися.
Навесні, десь, мабуть, у березні:
Приїхав додому, і мені наснився кошмар: я повертався з базару в Оліві із продуктами, але якоюсь дивною, кружною дорогою, бо шлях якийсь час вів лісом біля Підгалянської. Повернувся додому, бабуня сидить на дивані, від вікон б’є жовте світло — і її обличчя все в цьому теплому сяєві.
— Знаєш, — каже, — життя мені набридло. Я йду. Мені більше не хочеться розповідати.
Удома купа котів, Моніка за ними ганяється. А бабуся знову:
— Принесла додому котика, але виявилося, що їх два...
І я їх бачу, як вони стрибають по килимі, один більший, другий менший.
— ... хочу лише дочекатися якогось погожого весняного дня. Вийду вранці на сонце — і впаду. Або надвечір, якогось гарного вечора.
Прокинувся, наляканий до краю — не тому, що йшлося про смерть, а через те, що бабуня снилася мені так, як сняться померлі: здалеку, осяяна промінням, за невидимою завісою. Неначе той світ зроблено з мусліну.
І через кілька сторінок:
Назавтра, щойно вставши, я побіг її відвідати. Зустрів перед будинком, бо вони з Монікою якраз повернулися з дачі, і бабуся ще на трохи залишилася на свіжому повітрі.
Весь сад порили дикі свині, подекуди із землі, крізь якісь буйні зарості, пробиваються якісь крокуси, якісь підсніжники, якесь щось. І посеред усього цього бабуся, така трохи розгублена, як у моєму сні (я пишу про це через тиждень, і якби не запам’ятав усього, то був би впевнений, що це лише мана; а може, справді мана), у полуденному світлі, вона неначе віддалялася на грудках землі. З якимись підв’ялими квітами в руках, з гілочками форзиції, які за звичкою зрізали, щоб ті розквітли вдома, вона дивилася на світ очима п’ятирічної дитини, і все довкола було для неї новим.
Я підійшов, пригорнув її, повів додому, оминаючи великі грудки землі, під порив несподіваного вітру ми сходили стежкою біля невисокої черешні.
Потім, удома, я зняв з неї черевики, посадовив у кріслі, заварив чаю, розігрів обід. Коли виходив, вона дрімала в кріслі. Ніяковіючи, немов я виносив щось із костьола, забрав записку, що лежала на кошику в передпокої: «Я на дачі. Бабуся».
І беручи, знав, що не на радість, а на розпач беру. Що колись знайду це в книжці, у шухляді, серед паперів — пригадаю собі не тільки її, але й цей день, і зніяковіння, і — уже тепер — цей величезний шелесткий смуток.