— Доброго вечора, Домінік.
Вона почула, як вимовлене її ім'я заповнило простір завдовжки в п'ять років. І спокійно відповіла:
— Доброго вечора, Рорк.
— Я хочу, щоб ти мені допомогла.
Вона стояла на платформі залізничного вокзалу в Клейтоні, штат Огайо, на місці для свідків під час процесу Стоддарда, на краю кар'єру так само, як стояла зараз — щоб відреагувати на те, що почула:
— Так, Рорк.
Він перетнув кімнату, що сам її створив, і сів, дивлячись на неї. Здається, вона теж сіла, не усвідомлюючи своїх рухів, лише Роркові, так, наче його тіло мало дві нервових системи — його власну та її.
— Уночі наступного понеділка, Домінік, рівно о двадцять третій тридцять я хочу, щоб ти під'їхала до дільниці Кортландт.
Вона зауважила, що відчуває свої повіки; не болісно, а просто відчуває; наче вони закам'яніли і не можуть рухатися. Вона вже бачила перший будинок Кортландту і знала, що почує зараз.
— Ти повинна бути в машині сама і мусиш повертатися додому з місця, в якому ти маєш заздалегідь домовитися про зустріч. У місці, якого можна дістатися лише через Кортландт. Ти мусиш бути здатна довести це потім. Я хочу, щоб у твоїй машині закінчився бензин саме навпроти Кортландту об одинадцятій тридцять. Посигналь. Там є нічний сторож. Він вийде. Попроси в нього про допомогу й відішли його до найближчого гаража, це за півтора кілометра звідти.
— Так, Рорк, — твердо сказала вона.
— Коли він піде, вийди з машини. Повз дороги навпроти будівлі тягнеться щось на зразок траншеї. Спустися туди так швидко, як можеш, і ляж на землю. Незабаром ти зможеш повернутися до автомобіля. Ти знатимеш, коли повернутися. Переконайся, що опинилася в машині і що твій стан більш-менш відповідатиме стану твоєї машини.
— Так, Рорк.
— Ти зрозуміла?
— Так.
— Усе?
— Так, усе.
Вони стояли одне навпроти одного. Вона бачила лише його очі та його усмішку.
Почула, як він сказав: «Добраніч, Домінік», а потім вийшов, і вона почула, як від'їжджає його автомобіль. Вона думала про його усмішку.
Розуміла, що йому не потрібна була її допомога; щоб зробити те, що він запланував, він міг знайти інший спосіб позбутися сторожа; він дозволив їй брати участь у цьому, тому що вона не змогла б перенести того, що станеться потім, якщо він не дозволить їй; це було випробування.
Він не хотів називати це; він хотів, щоб вона зрозуміла і не злякалася. Вона не змогла пережити процесу Стоддарда, вона втікала від страху, спостерігаючи, як світ завдає йому болю, але тепер погодилася допомогти йому. Погодилася на повну безтурботність. Вона стала вільною, і він знав про це.
Дорога пласкою стрічкою бігла повз темну смугу Лонґ-Айленду, але Домінік здавалося, що вона здіймається вгору. Це було незвичайне відчуття: відчуття піднесення, неначе її автівка підіймалася вертикально вгору. Вона вдивлялася в дорогу, але панель приладів у полі її зору скидалася на панель керування літаком. На годиннику була одинадцята десять.
Вона зачудовано думала: «Я ніколи не вчилася керувати літаком, але тепер знаю, що при цьому відчуваєш; саме як зараз, нескінченний простір і жодних зусиль. І невагомість. Здається, саме це відбувається в стратосфері — чи в міжпланетному просторі? — коли людина просто пливе у невагомості, а закон гравітації не діє». Вона почула, що сміється вголос.
Просто відчуття піднесення… В усьому іншому вона почувалася нормально. Вона ще ніколи не керувала автомобілем так упевнено. Думала: «Це нудна механічна робота — вести автівку, тому я знаю, що розум у мене ясний»; вести машину здавалося так само легко, як дихати чи ковтати, наче це була життєва функція, що не потребує уваги. Вона зупинилася на червоне світло світлофора, що висів на перехресті невідомих доріг у невідомих напрямках, повернула, минула решту автівок і була переконана, що сьогодні увечері з нею нічого не станеться; її машиною керував пульт дистанційного управління — один із цих автоматичних променів, що вона про них читала — це був маяк чи радіохвилі? — а вона просто сиділа за кермом.
Це звільнило її від думок про все, крім несуттєвих дрібничок, допомогло почуватися безтурботною і… несерйозною, подумала вона, цілком несерйозною. Це була певним чином ясність, як те, що кристал прозоріший за повітря; почуватися нормальнішою, ніж завжди. Лише дрібниці мали значення: тонкий шовк її короткої чорної сукні й те, як вона натягувалася на колінах, рух пальців у взутті, коли вона ворушила ногами, напис «Обіди в Денні» золотими літерами на темній шибі вікна, що промайнуло повз неї.
Вона була дуже весела під час вечері, що її влаштувала дружина банкіра, впливового Ґейлового приятеля, прізвища якого вона не пам'ятала. Це була чудова вечеря у величезному особняку на Лонґ-Айленді. Вони були неймовірно щасливі бачити її й дуже засмутилися, що не зміг приїхати Ґейл. Вона з'їдала все, що перед нею ставили. Мала несамовитий апетит — як у ті рідкісні миті дитинства, коли вона поверталася додому, весь день пробігавши в лісі, та її мати страшенно раділа, бо боялася, що вона матиме анемію.
Вона розважала присутніх за столом історіями зі свого дитинства, вона змусила їх реготати — і це була найвеселіша вечірка з усіх, що їх могли згадати господарі. Згодом, у вітальні з вікнами, широко відчиненими в темне небо — безмісячне небо, що тяглося позаду дерев, позаду будинків аж до узбережжя Іст-Ріверу, — вона сміялася і щось розповідала, всміхалася людям навколо так тепло, що вони теж узялися розповідати про найдорожче для них; вона любила цих людей, і вони відчували її любов, вона любила всіх людей на землі, а одна жінка сказала їй:
— Домінік, я й не знала, що ти можеш бути така чарівна.
І вона відповіла:
— У цьому світі я не маю жодних клопотів.
Але насправді вона не зауважувала нічого, крім годинника на зап'ястку, знаючи, що мусить вийти звідси о десятій п'ятдесят. Їй не спадало на думку, що вона скаже, виходячи, але о десятій сорок п'ять попрощалася, рішуче і переконливо, а о десятій п'ятдесят її нога була вже на педалі акселератора.
Це був закритий двомісний автомобіль, чорний із червоною шкіряною оббивкою. Вона подумала, як прекрасно Джон, водій, відполірував цю червону шкіру. Від цього автомобіля нічого не залишиться, і було дуже доречно, що за своєї останньої подорожі машина мала якнайкращий вигляд. Як дівчина своєї першої шлюбної ночі. «Я ніколи не вбиралася для першої ночі — у мене не було цієї першої ночі — з мене лише щось зірвали, і на моїх зубах залишився присмак кар'єрного пилу».
Побачивши чорні вертикальні смуги із цятками світла на бічному склі, вона здивувалася, що ж сталося зі склом. Потім зрозуміла, що їде вздовж Іст-Ріверу, а з іншого боку — Нью-Йорк. Вона сміялася і думала: «Ні, це не Нью-Йорк, це картинка, наклеєна на вікно моєї машини, все це, тут, на маленькій панелі біля моєї руки, це все моє зараз, — вона обвела рукою будинки від Беттері-парку до мосту Квінсборо, — Рорк, це моє, і я дарую це тобі».
Постать нічного сторожа вдалечині зменшилася до сорока сантиметрів. «Коли вона зменшиться до двадцяти п'яти сантиметрів, я почну», — подумала Домінік. Вона стояла біля автомобіля і хотіла, щоб сторож ішов швидше.
Чорна маса будинку підпирала небо в одній точці. Решта неба інтимно близько нависла над пласкою землею. Найближчі вулиці та будинки перебували на відстані багатьох років, далеко на обрії, нерівні зубці з проміжками, наче зубці зламаної пилки.
Вона відчувала під підошвами тонких туфель велику гальку; було неприємно, але вона не могла поворушити ногою, щоб галька не зашелестіла. Вона була сама. Вона знала, що він зараз десь у будинку, через дорогу від неї. Не було чути ані звуку, в будівлі не світилося жодне вікно; лише білі хрести на чорних вікнах. Йому не потрібно було світло; він знав кожен коридор, кожен сходовий майданчик.
Постать сторожа зменшилася. Вона рвучко відчинила дверцята машини, залишила всередині свій капелюшок і сумку й зачинила двері. Вона почула гуркітливий звук, коли вже перебігала через дорогу і минала порожню ділянку, віддаляючись від будівлі.