— Я сильна, Пітере, але не аж так. Пізніше ти зможеш сповістити газетярів і влаштувати прийняття.
— А зараз тобі не потрібно нічого, крім «так» чи «ні».
— Саме так.
Він довго сидів, вдивляючись у неї. Вона не зводила з нього очей, але в її погляді було не більше життя, ніж у погляді портрета. Йому здавалося, що він у кімнаті сам. Вона терпляче чекала, ніяк його не спонукаючи, навіть проханням відповідати швидше.
— Гаразд, Домінік. Так, — нарешті сказав він.
Вона серйозно кивнула, висловлюючи мовчазну згоду. Він підвівся.
— Візьму пальто, — сказав він. — Поїдемо твоєю машиною?
— Так.
— Це ж машина з відкидним дахом? Узяти хутряне пальто?
— Ні. Але візьми теплий шарф. На вулиці трохи вітряно.
— Речей не брати? Ми ж одразу повернемося до міста?
— Одразу повернемося.
Він залишив двері до коридору прочиненими, і вона бачила, як він вдягає пальто, обгортає навколо шиї шарф, перекидаючи кінець за плече. Він підійшов до дверей вітальні, тримаючи капелюх у руці, та кивком запросив її виходити. На сходовому майданчику натиснув кнопку виклику ліфта і відступив убік, пропускаючи її в кабінку. Він діяв рішуче, впевнено, без задоволення і без емоцій. Він здавався стриманішим і мужнішим, ніж будь-коли.
Коли вони переходили дорогу туди, де стояла її машина, він твердо і впевнено взяв її під лікоть. Відчинив дверцята, пропускаючи її за кермо, і мовчки сів поруч. Домінік перехилилася через нього і підняла з його боку вітрове скло. Вона сказала:
— Якщо цього не досить, піднімеш скло, як захочеш, коли їхатимемо, щоб тобі не було холодно.
Він запропонував:
— Їдьмо по Ґранд-Конкурс, там менше світлофорів.
Вона кинула свою сумочку йому на коліна, завела машину і взялася за кермо. Будь-які антагонізми між ними зникли, залишалося саме лише тихе, безнадійне товариське відчуття, неначе вони стали жертвами однієї безликої катастрофи і мусили допомагати одне одному.
Вона їхала швидко, бо так звикла, але рівно і спокійно. Вони мовчки сиділи, слухаючи гудіння мотора, терпляче, не змінюючи поз, чекали, коли автівка зупинялася на світлофорі. Здавалося, що вони потрапили в один повітряний струмінь, що рухається в заданому напрямку наче куля, що її політ годі зупинити. На вулицях міста з'явилися перші ознаки сутінків. Бруківка пожовкла. Крамниці досі були відчинені. Над афішами кінотеатрів засвітилися вогні — червоні лампочки блимали, втягуючи в себе останнє денне світло з повітря, від чого вулиці здавалися темнішими.
Пітер Кітінґ не мав бажання розмовляти. Він уже не був схожим на Пітера Кітінґа. Він уже не шукав тепла і не просив співчуття. Він нічого не просив. Вона подумала про це і зиркнула на нього схвальним, майже ніжним поглядом. Він твердо зустрів цей погляд; вона прочитала в ньому розуміння, але він промовчав. Неначе поглядом сказав: «Авжеж», і більше нічого.
Вони виїхали за місто, холодна брунатна стрічка дороги полетіла їм назустріч, коли він сказав:
— Дорожня поліція тут причіплива. Ти маєш посвідчення журналіста про всяк випадок?
— Я вже не журналістка.
— Тобто?
— Я вже не журналістка.
— Ти звільнилася?
— Ні, мене звільнили.
— Що ти таке кажеш?
— Де ж ти був протягом останніх днів? Я гадала, усі вже знають про це.
— Вибач, кілька останніх днів я не стежив за подіями.
За кілька кілометрів вона попросила:
— Дай мені цигарку. В сумочці.
Він відкрив її сумочку і побачив портсигар, компактну пудру, помаду, гребінець, складену хустинку, таку білосніжну, що до неї лячно було доторкнутися, просяклу слабким запахом парфумів. У нього промайнула думка, що він ніби розстібнув її блузку. Але ця думка його не схвилювала, так само як інтимна власність, з якою він відкрив її сумочку. Він дістав із портсигара цигарку, прикурив її та вклав їй до вуст.
— Дякую, — відповіла Домінік.
Він прикурив сигарету і для себе, й застебнув її сумочку.
Коли вони дісталися до Ґрінвіча, він почав віддавати накази, підказував їй, де повертати і на яку вулицю, мовив: «Це тут», коли вони під'їхали до будинку судді. Він вийшов першим, допоміг вийти їй і натиснув на кнопку дзвінка.
Їх одружили у вітальні з пошарпаними кріслами блакитного і пурпурового кольору, яку освітлювала лампа зі скляними намистинками. За свідків стали дружина судді та сусід на ім'я Чак, якого відірвали від хатніх справ і від якого ледь чутно відгонило хлоркою.
Вони повернулися до машини і Кітінґ запитав:
— Хочеш, я поведу, якщо ти втомилася?
Вона сказала:
— Ні, поведу я.
Дорога до міста пролягала через брунатні поля, на західних схилах яких лежали втомлені червоні тіні. Клуби багряного туману підкрадалися до країв полів, а небо мережили нерухомі вогняні смуги. Назустріч їм мчали все ще видимі коричневі коробки машин, що в багатьох із них неспокійними жовтими цятками уже світилися фари.
Кітінґ дивився на дорогу, що вузькою маленькою стрічкою стелилася в центрі вітрового скла, обрамлена рівнинами та схилами, вміщуючись у скляному прямокутнику перед ним. Ця дорога наче розгорталася назустріч лобовому склу, заповнювала його і витікала за його межі, розриваючись під колесами їхнього автомобіля на два сірих полотнища по боках автівки. Це нагадувало перегони, і він сподівався, що переможе лобове скло, що автівка виїде на цю вузьку стрічку дороги, перш ніж дорога встигне розгорнутися.
— Де ми спочатку житимемо? — запитав він. — У тебе чи в мене?
— У тебе, звісно.
— Я волів би переїхати до тебе.
— Ні. Я замкну свою квартиру.
— Можливо, тобі моє помешкання не сподобається.
— Чому?
— Хтозна. Воно тобі якось не личить.
— Мені сподобається.
Вони трохи помовчали, а потім він запитав:
— Як ми оголосимо про наше одруження?
— Як хочеш. Я залишаю це на твій розсуд.
Темнішало, і вона ввімкнула фари. Він дивився на маленькі розмиті написи дорожніх знаків обабіч дороги, що з їхнім наближенням зненацька спалахували словами: «Поверни ліворуч», «Перехрестя попереду», підморгуючи цятками світла, що здавалися живими і зловтішними.
Вони їхали мовчки, але у цій тиші зв'язок між ними зник; вони вже не мчали назустріч катастрофі, катастрофа вже сталася, та їхня сміливість більше нічого не означала.
Він знову відчував збентеження і невпевненість, те, що завжди відчував у присутності Домінік Франкон.
Упівоберта глянув на неї. Вона не зводила очей із дороги. Її профіль на холодному вітрі був спокійним, далеким і нестерпно прекрасним. Він подивився на її руки в рукавичках, що міцно стискали кермо, на струнку ногу на педалі газу, потім його очі ковзнули лінією її ноги вгору і зупинилися на вузькому трикутничку вузької сірої спідниці. Зненацька він усвідомив, що має право думати про те, про що зараз думає.
Уперше він уповні та свідомо подумав про прихований бік шлюбу і зрозумів, що завжди жадав цю жінку і що це те саме почуття, яке він міг би відчувати до повії, — лише триваліше, безнадійніше і зліше. «Моя дружина», — уперше думав він без тіні поваги до цього слова. Він відчував таку сильну хіть, що якби зараз було літо, наказав би їй звернути у першу-ліпшу бічну вуличку та узяв би її просто там.
Він підняв руку і обійняв її за плечі, заледве торкаючись до неї пальцями. Вона не поворухнулася, не опиралася і навіть не поглянула на нього. Він забрав руку і знову став дивитися вперед.
— Місіс Кітінґ, — безбарвно промовив він, не звертаючись до неї, а просто констатуючи факт.
— Місіс Пітер Кітінґ, — відповіла вона.
Коли вони зупинилися перед входом до його будинку, він вийшов першим і відчинив дверцята для неї, але вона залишилася в машині.
— Добраніч, Пітере, — сказала вона. — Побачимося завтра.
І додала — за мить до того, як на його обличчі наче проступила нецензурна лайка:
— Завтра я привезу мої речі й ми все обговоримо. Усе почнеться завтра, Пітере.
— Ти куди?
— Маю деякі справи.