— І капці його! — додала Оксана. — Я добре пам’ятаю, як він їх купував.
— Ну, то де його чорти носять? — запитав Ігор.
— Відчуваю я, тут щось не так! — озиралася довкола Настя.
— Та то він в дурку якусь бавиться, — переконано заявив Андрій. — Зараз вилізе звідкілясь, аби нас налякати.
— Чого лише через кепський характер не зробиш! — кинув Сашко.
— Максиме! Виходь! — почав гукати Ігор. — Максиме! Пожартував, і досить!
Усі мимоволі почали вслухатися, чекаючи на відповідь. Але довкола було тихо… Лише «Наяда» впевнено рухалася вперед, із шумом здіймаючи білу піну перед собою.
— Доброго ранку! — капітан з’явився перед усіма доволі несподівано. Мабуть, він почув вигуки Ігоря. — Щось трапилося?
— Максим кудись подівся… — невдоволено мовив Ігор. — Чортзна-що тут коїться…
— Куди він міг подітися? — щиро здивувався Микола. — Можливо, Максим у каюті?
— Я вже дивився — немає, — доповів Григорій.
— Дивно, — напружився капітан. — І його ніхто не бачив?
Усі, як один, заперечливо похитали головами.
— Григорію, — почав віддавати накази капітан. — Візьми на допомогу Віктора і обшукайте яхту. Не міг же Максим Євгенович отак просто зникнути. Спить десь, чи що…
— Так, перевірте всі закутки, — повеселішав Ігор. — А ми поки що позасмагаємо… То як, дівчата?
— І пивка можна… — раптом запропонував Андрій.
— Чи не рано? — глянула на нього Наталка.
— Та ми ж на відпочинку! — нарешті першим усміхнувся Сашко.
— Ні, давайте без фанатизму, — заперечила Оксана. — Краще води чи соку…
— Піду, скажу, аби принесли щось із льодом, — вирішила Настя. — А то вже сонечко припікає…
— Іди, Настусю, — поблажливо мовив Ігор. — А ми морем помилуємося. Ось прибудемо на Егейські острови, такий фестиваль влаштуємо… Як ви на це дивитися, брателли?
— А грецька митниця тобі також «дає добро»? — засумнівався Сашко.
— Ігореві Батьковичу скрізь попутний вітер, — авторитетно зауважив капітан.
— А то… — розцвів Ігор. — Добро завжди перемагає зло, як вам відомо… Казки пам’ятаєте?
— Ой, у Греції треба буде якусь амфору додому купити, — заплескала в долоні Оксана. — Поставлю в кутку і буду згадувати круїз.
— А я платтячко чи костюмчик оригінальний куплю, — замріяно сказала Наталя і глянула на Сашка. — Щоб ні в кого такого не було. Чи браслет золотий… Правда, любий?
— Еге ж, — підтвердив Сашко. — Подарую тобі такий наворочений — зі стародавнім орнаментом.
Раптом, поки всі говорили, погода почала змінюватися — і на гірше. Поривчастий вітер робив гуляння на відкритій палубі незатишним. Ігор і капітан тривожно вглядалися у важкі хмари, які починали невпинно закривати небо. Дівчата накинули хто хустку, хто кофтинку на плечі й зібралися йти вниз, до затишної кают-компанії. Але тут з’явилися трохи захекані Григорій із Віктором. Усі запитально дивилися на матросів.
— Ніде його немає, — коротко повідомив Григорій. — Мов у воду канув, вибачте за каламбур…
— Як це — ніде немає? — Оксана зблідла чи то від вітру, чи від такої звістки. — Де ж він? І що це за каламбури такі у вас?
— Мені страшно, — прошепотіла Наталя. — Він не міг зникнути…
— А ви добре обдивилися, все обшукали? — запитав Андрій.
— Звичайно, — запевнив Віктор. — Зник Максим Євгенович…
— От тільки… — почав був Григорій.
— Що — «тільки»? — перебив його Ігор.
— Зник і один із рятівних кругів, — швидко проказав Григорій. — Я помітив. Перевірив — і справді, одного немає.
— Нічого не розумію, — втрутився Сашко. — Невже Максим на тому крузі поплив? Маячня якась…
— Я змушений змінити маршрут, розвернути «Наяду» і розпочати пошуки людини, що пропала в морі, — твердо заявив капітан.
— Ні, — рішуче заперечив йому Ігор. — Таке вигадав! Я не дозволяю через одного бовдура переривати наш круїз, наш відпочинок!
Слова Ігоря всі слухали з непідробним жахом. Людина зникла, випала з корабля, або свідомо, вхопивши жалюгідний рятувальний круг, подалася у відкрите море, а хазяїн яхти забороняє її шукати! Це не вкладалося в голові, було нечувано, неймовірно…
— Ігорю, — Оксана дивилася на нього потемнілими від страху очима. — Що ти кажеш! Як ти можеш!
— Візьми себе в руки, — пильно подивився йому у вічі Андрій. — Це вже не жарти. Людина в морі!
— Ви забуваєтеся, Ігорю Олеговичу! — суворо сказав Микола. — Пропала людина! Команда, судно зобов’язані відшукати його!
— Та ну його на фіг, цього придурка! — роздратовано мовив Ігор. — Він усе життя мені щось псував! Боже, навіщо я його запросив? Отже, наказую: повний уперед, капітане!
— Під час плавання лише я віддаю тут накази! — розсердився Микола. — Є закони писані й неписані! А мій обов’язок як капітана…
— Я хазяїн яхти, — заявив Ігор, — я і командую! Крапка!
— Ось тут ви помиляєтеся! — капітан чітко вимовляв кожне слово. — Я маю законне право заарештувати людину, яка бунтує проти капітана на судні! Ми зобов’язані обшукати, пройти ділянку моря і знайти Максима!
— Послухай, Колю, — зловісно глянув на капітана Ігор.
Але слова Ігоря перервав якийсь страшний, неначе приглушений крик, що долинув знизу, десь від кают-компанії. Усі здригнулися і, не змовляючись, побігли на голос.
Посеред кают-компанії, де вчора ввечері сиділи всі гості разом з Ігорем і Настею, стояв стюард Михайло — той, що вранці подавав сніданок, обслуговуючи всіх за столом. Переляк змінив обличчя матроса, той тремтів і вказував кудись на підлогу між розкішними шкіряними диванами.
— Я випадково… — збиваючись, говорив Михайло. — Йшов і зазирнув сюди…
— Та що ж там, чорт забирай! — кинувся до диванів Ігор.
Лише в цю мить усі нарешті побачили, що між диванами в неприродно виструнченій позі лежить, наче спить, обличчям униз, Настя.
— Настю! Що?! — закричав Ігор.
Він перевернув дівчину обличчям догори, але вона не подавала жодних ознак життя. Ігор, мов у лихоманці, трусив її, заглядав у вічі, шукав пульс… Марно. Голова Насті безсило бовталася, руки опускалися…
— Схоже, вона мертва, — безбарвним голосом сказав Микола.
— Ні, ні! — обіймав тіло Насті Ігор, і сльози котилися по його щоках. — Не може бути! Вона знепритомніла, просто знепритомніла!
Оксана заплакала спочатку тихенько, потім — страшно, неначе завиваючи, і цим ще дужче лякала всіх. Наталя спершу заціпеніла, а потім здушено заридала у Сашка на плечі. Той, приголомшений, стояв, не знаючи, що робити, як бути. Андрій мовчки вглядався в обличчя Насті, не в змозі повірити в побачене. Михайло тремтячими руками намагався поправити свій кітель…
— Дайте, я її огляну, — похмуро запропонував чи наказав комусь капітан.
Микола уважно вдивлявся в обличчя Насті, й нерозуміння того, що відбулося з нею нещодавно, відбивалося у нього на лиці. Він помітив на шиї Насті маленьку цятку, крихітний прокол, неначе від жала бджоли чи заштрика шприца. Продовжуючи огляд Насті, Микола раптом помітив на своїй руці якусь темну пляму — він забруднився об костюм дівчини: збоку, на талії, була масна пляма. Капітан ледве зміг витерти руку хусточкою, яку дістав з кишені.
Поки Микола, зціпивши зуби, обстежував тіло Насті, Ігор у шоковому стані опустився на сусідній диван. Григорій сердито й похмуро дивився на капітана… Дівчата плакали, а Сашко і Андрій намагалися їх якось підтримати…
— Жодних ознак насильства, — нарешті повідомив капітан. — Дивна цятка на шиї. Незрозуміло. А на її костюмі пляма від машинного мастила. Михайле, ти коли… побачив… виявив тіло?
— Ну, просто зараз… — розгублено відповів матрос. — Я не пам’ятаю точно. Зайшов прибрати келихи, бачу — лежить. Я злякався, хотів покликати вас, а з горла — крик якийсь замість слів… І все.
— Гришо, ось мій наказ, — рішуче мовив капітан. — «Наяда» змінює курс і йде до найближчого порту. Дві надзвичайні події на борту — то вже переходить усі межі… Оглянь уважно нижню палубу, машинне відділення… Звідки на костюмі Насті взялося мастило? Вона що, спускалася туди, вимазалася, а потім повернулася до кают-компанії й померла? Все це дуже дивно…