Не передати словами й половини дивовижі людської сили. Навіть половина людини може піднятися в духовному зрості над собою.
Світець. П’ять днів ми нипали болотами Чувашії. Мокрі по пояс, затруєні баговинням, з’їдені мошвою, виголодані — ряска і зморщені ягоди були нам кормом. Спали навстоячки, прив’язавшись до калічкуватих вільх, і, здавалося, що ноги гниють разом із зопрілими чув’яками. Останньої ночі мій попутник у маренні проплямкав блідим, як у риби, ротом: «…І тогди ти захочеш теплоти… І світець тогди здасться тобі ясним сонечком…»
Я не знав, що таке світець. Та й не силкувався дізнатися, бо не мав сил на пусту цікавість. А пополудні другого дня, видати Божою рукою, вибрели ми на тверду косу. А нею вже втяглися в благенький підлісок, вилізли із зибучих мохів у кволі трави. І впали без душі перед халупою, згромадженою з колодника. В ній подвизався вибілений віком дідок-лісовичок, безсловесний, як камінь, що служив йому порогом, столом і пічною кладкою.
Дід відпарив нас у дуплі, запнутому кропив’яною веретою, а затим відпоював медово-журавлиним квасом. І мовчав. І ми мовчали. Говорила в хижці лише лучина, тріщала про тайну деревного серця. Лише ся вкрадлива мова огню, по-мудрому суха й коротка, була доречна в нашому сумирному товаристві. Палаюча скіпка вщемлялася в розрубану натроє мідну смугу, настромлену на палицю. Начищена мідь посилала блискітки, що грали на стіні, на закіптюженій іконі і в наших віджилих очах.
«Світець», — сказав мій попутник, чуваш, такий же бродник-пройдисвіт, як і я.
Се він водив мене показати лісову ріку, в якій плавало каміння, піднімалося з дна і крутилося в неквапливому танці. Вночі, проти місяця, побачив я те диво і все зрозумів. Та не хотів відкрити ясність йому, не хотів розвіювати віру в чародійність ріки. А чари насправді були у воді, а не в ріці. Так у бутні часи в Карелії ми сплавляли ліс невеликими струмками. Перегачували їх увечері і дочікувалися поранку, коли вода найхолодніша — сама завихрюється… І ось тепер, по двох седмицях блуканини лісами й багнами, нам блимав світець. Бляшка, що підтримувала горючу скалку. Держала в мідному триперсті для нас огень.
«Давно мені служить, — прорік несподівано старець, перехопивши мій уважливий взір. — До мене отцеви Ананію відслужив… Передше для церквиці відливали дзвін, скибка міді лишилася — то розклепали її на світець. От і служить, підсвічує мені, сліпаку…»
Засинав я з медовим сяйвом у замкнених повіках. Ожила картинка малого, тихого огню, що прихистив нас у лісовому вирі, обняв теплом і наситив світлом. Світець! Мідний кусник простенької служби. Мене вже тогди називали Світованом, обходчиком світу. І тепер, провалюючись у сон спасенний, позаздрив я на мить службі світця — дрібного смиренного носія світла і тепла.
Холодне і гаряче горня виглядають однаково
Яких людей я найбільше чекаю і яких найменше стрічаю? Людей ясного розуму і довгої волі.
Не біда, якщо робиш помилки. Біда, якщо не виправляєш їх. Виправлена помилка — не помилка. А не прощаючи помилку (чужу і свою), ти сам робиш помилку.
Тяжко ногам іти вперед, коли очи озираються назад. Аби увійти в нову історію, треба зректися старої. Зректися історії поразок, а наша історія, на лихо, така. Варто переоцінити ті речі, що є для нас нібито святими, як, приміром, широкі шаровари та біла вишита сорочка, а в роботі вони незручні. Чи вареники зі сметаною та шкварками, що є не пожиточною їдою… Іноді треба переступити через себе, щоб вижити. Цілому народу. І вчитися рахувати, рахувати, рахувати. Не для додачі, а для обмеження. Менше жерти, менше красти, менше плескати язиками і долонями, менше плакати…
З сього починається прикладна самопоміч як осібної людини, так і цілого народу.
Якщо ми робимо щось посутнє, часто се або замовчують, або таврують, або беруть на глум.
Людину легше обплювати, ніж переплюнути.
Розлом в Україні станеться з краю. Краї перевагом слабші за ядро. Східний наш край найслабший, ба навіть ущербний. Два віки там копають шахти, себто — виснажують, вичерпують землю. А земля не терпить порожнечі. Через те, що душа не годна пустити в неї корінь — і в ній порожнеча, в душі. Легкі душі легко збурити і розвіяти по світу. Бо в них немає Бога, чуття материзни, боязни смерти.
Порожня земля — порожні люди.
Скілько випито «за наше здоровля» і скілько пропито його! За близьких людей треба молитися, а не пити за їх здоровля.
Чи випиваю я? — люблять допитуватися одні, аби вспокоїти себе в нездоровому потягу, инші — аби вкріпитися в тверезій стриманости. Горілку я не п’ю. Закарпатці називають її дуже точно — паленка, бо вона таки спалює. Спостеріг я в світах: горілка спалила більше люду, ніж пожари і війни. Пиво не п’ю й поготів, бо воно забирає мужність, розвозить тіло і розріджує мозки. Іноді п’ю добре вино. Але все добре таким є тогди, коло зрідка і небагато. Можу спожити разову порцію — не більше двохсот грамів. При втомі тілесній, але не душевній. І при доброму настрої, а не кепському. Те, що я майже не п’ю, — не зароки, а додержування внутрішньої природи. Алкоголю вона сама виробляє стілько, скілько нам потреба. Надмірна його спожива викликає протиборство, виснажує і старить організм.
Батьківство — не володіння і не опікування. Батьківство — се відпускання. Поступеневе відпускання малої людини у великий світ.
«За чим ти ходиш по світу? — питають мене люди в нерозумінні, що ходити можна просто, аби чути ногами дорогу, а грудьми — свіжий вітер. — За чим ти ходиш?»
«Може, за своїм дитинством, доганяю його», — відповідаю я, щоб вони мали якусь відповідь. Хоча се таки близько до правди. В дорозі ти найближче до дитинности. Посміхаєшся без причини, любиш ні за що, говориш те, що думаєш, виражаєш те, що відчуваєш. І нікуди не квапишся, бо розумієш, що се твій путь, чудесна і нетривка подорож, на якій для тебе приготовлені щоденні дивні відкриття.
Великі відкриття маленьких дрібниць.
Не поспішай із висновками.Холодне і гаряче горня виглядають однаково. Доки не наблизишся, не торкнешся. Життєрадісний не дивується добрій новині і не печалиться з лихої. А сумноокий весь час веде змагання з труднощами, котрі сам собі й находить. Уся різність у тому, чим міряти життя — страхом чи любов’ю.
Власне, се пантелик Пчоли і Мухи: хто що збирає в сьому світі.
Велика облуда — надмірно довіряти думці инших людей про нас. Не обертай увагу на те, як до тебе ставляться люди; клопочися тим, як ти ставишся до них. Не важливо, що инші очікують від тебе, головне — знати, що від себе очікуєш сам.
Мудрість не в многоті думання про велике, а в тому, щоб мало думати про дріб’язкове.
Орел не полює на мух.
Якщо ти говориш не те, що думаєш, слухаєш не те, в що віриш, і робиш зовсім не те, до чого лежить душа, то, може, се не ти?..
Всі добрі думки та ідеї черпаємо з криниці подячности. Надих дістаємо від подяки.
Путь не має кінця-краю
Чи мав я в житті план? Я завжди знав, що я в дорозі. І йду вперед. І йду до якоїсь невимірної вершини пізнання, не очікуючи дістатися її чола. В залежности від вітрів долі напрям мінявся, та я не збивався на манівці і не спускався під гору. Я обходив гори. І ніколи не заганяв себе в кут безвиході. Я робив лише те, чим був захоплений. І не робив більше, ніж того хотів. Робив свої справи послідовно. Ніколи, навіть у крайній нужді, не продавався в рабство, не лакомився на низьку плату за нікчемну роботу. Завжди і в усьому держав собі високу мірку і з першого разу робив свою роботу добре, аби не переробляти. Про кількість роботи і про кількість грошей я не думав. Я знав свої слабини і огріхи, та не уникав їх, знаходив з ними «погодження». Та головно — я довіряв собі.