Я спраглий просторів. Ця жага водила мене світами. На чужинах дрібками збираєш чуже, аби донести його в суцвітті повноти на рідну грядку.
Мої знаття — з бесагів мандрованого віку, стягнені зі світу людей і міркувань.
Зчаста я був дуже далеко від материзни. Бував і там, «куди не доходило світло». Пораз здавалося, що забуваю її — материзну, як забувають риси давно втраченої матери. Тогди тулив лице до своїх речей-пожитків — відгадував задавнений любий запах і віддалене живне тепло. І вертався образ дідизни, рятував мене з сирітства. Мої речі були моєю батьківщиною, яку я носив із собою. І не було невартісних, несуттєвих дрібниць — вони зорили з торби зіницями моїх родимців…
Кажуть мені: вода для тебе — все, ти молишся воді! Бо так і є. Я як Мойсей води, котрого врятували немовлям на воді в очеретяному кошику… Я теж вигулькнув із материного лона в калабаню, де мочили коноплі (у нас їх називають «колопні»). Вода була моїм першим сповитком радости. Стала моєю посестрою радування і рятування. А батьком відтак нарік я Ліс, котрий заново родив і наситив мою плоть. А над ними, на варті моєї душі, постав Бог.
Закон множення і примноження
Вміння слухати — кріпка наша зброя. Проти неї тяжко встояти. Слухач дістає потрібне впівсили і вполовину терміну.
Змінюватися треба, та не на догоду комусь. Змінюйся в руслі своєї віри і своєї мрії. Переймайся своїм поступом, а не тим, на що сподіваються від тебе инші. Вони своє чинять не через тебе. Вони чинять щось — для себе. (Люди легко зносять страждання ближнього, ба навіть знаходять у цьому щось звеселяюче.) Тому залишайся собою, коли инші хочуть тебе поміняти, всміхайся, коли хочуть тебе здолати. І не дозволяй тріщинам серця ставати рубцями. Пам’ятай, що немає потреби в многих людях, не силкуйся за всяку ціну розширювати «приятельство». Нехай твоя роля в чужих життях буде більшою, ніж чужа у твоєму.
Тогди істинна сила твоя прибуватиме.
Поводитися рівно з усіма тяжко. Здебільшого люди не такі, якими себе подають, і навіть не ті, за кого самі себе мають. У кождого свій путь, свій досвід, свої хиби та уявлення. В народі кажуть: не приміряй свою голову до чужих пліч. Ніхто не має права засуджувати людину. Кождий заслуговує якщо не любови, то дещицю поваги, доброго слова. Нехай тобі в сьому поможе проста звичка: шануй чужих людей так, як шануєш, приміром, свого діда; будь терплячий із ними так, як терплячий із немовлям; радій чужим перемогам так, як своїм.
Їм се дасть утіху, а тобі приязнь.
Будьмо віддані і вірні тим, кого вважаємо рідними і близькими. Ні наша робота, ні наші гроші не потурбуються за нас у хвороті. Лише наші родимці. Пам’ятаймо про них щодня, щогодини. Се золоті нитки, що пов’язують наші душі понад землею, здержують невмолимий біг часу і ведуть до невмирущости.
Закон множення і примноження. Він простий, однак дуже дійовий. Якщо тобі чогось бракує, то почни давати се в більшині иншим. Якщо мало дістаєш любови, то даруй більше тепла близьким. Якщо не вистачає друзів, то будь дружелюбним. Якщо грошей — легко віддавай їх у діло для множення. І навпаки: якщо чогось не хочеш, то врізай його в думках і діях. Якщо, до прикладу, затято будеш ненавидіти тих, хто заподіяв кривду, то менше лишиться часу й снаги на те, щоб любити близьких…
У всьому і повсюдно віддавай стілько, скілько хочеш взяти.
Будьмо досконалі у своїй недосконалости. Немає ідеальних людей, лише Отець небесний досконалий. А ми такі, які є. І такі Йому любі. Через те мусимо стягати силу, щоби бути самими собою, ба навіть мужність — аби не бути такими, як усі. Бо повнота і краса світу — в різности його. Через те правдивою любов’ю тебе люблять не за чесноти й заслуги, а за те, що ти такий є. Як окремішня квітка в просторому лузі людности.
Вінок файний ряснотою многоквіття.
Будьмо відкритими в наших бажаннях. Слід відкрито говорити про те, що думаємо і що чекаємо від инших. Люди не вміють читати наші думки. Із близькими треба говорити, питати, зізнаватися — не скупитися на слова. А обіцяючи — виконуймо доконечно обіцяне. Зносини скріплюють чесність і прозорість. Тогди вони легкі, товариські й тривкі.
«Ви знаєте, як розігнати хмари?!» — дивуються, сперши дух.
Смішні, мені іноді вдається розігнати хмари і з власної душі…
«Як прощати?»
«Прощання двоєдине: спершу попросіть прощення в того, перед ким завинили, а тоді вже в Бога».
З чого почати щасні переміни? Найчастіше чекають таких порад.
Щодня хоча б півгодини прогулянки.
Хоча б сім хвилин фізичних вправ.
Більше сну. Спи в прохолоді.
Пий чисту воду.
Покинь нарікати й жалітися.
Вчися дякувати. Щодня поміркуй собі, за що можеш бути вдячним.
Роби лише те, що тобі ясне й зрозуміле.
Знаходь часину для тиші серця.
Прощай. Усіх і себе.
Смійся не лише губами, але й очима та душею.
Не нищ себе надмірною роботою.
Плануй щось приємне — приміром, подорожі. Можна мандрувати й подумки, якщо не стає грошей. Не така вже й біда — порожні кишені, гірше — порожні голови й серця.
До слова, гроші, витрачені на подорожі, культурні розваги, книги, инших людей, приносять більше щастя, ніж потрачені на речі…
Се перші кроки щасної путі. Далі сама дорога покаже.
Любити — се давати волю, відпускати. Любов не прив’язує, не вимагає повсякчасности і невідступности. Любов не боїться змінности.
Любов не вимагає жертв, бо жертва — то знищення цілого або частки. А любов — примножує, розширює, дозволяє.
Любов не боїться зради. Любити — довіряти, комусь і собі.
Любов не сліпа. Не можна заплющити очи на всіх і на все. Не можна закрити серце.
Любов не боїться втрат, бо наш путь — дорога втрат. Мати щоденно «втрачає» дитину, кохана щоденно «втрачає» коханого. Вони ніколи не будуть уже в нинішній любови…
Але будьмо бадьорі: в смутку втрати старого криється радість народження нового.
Лелітки світла
Найди змогу пожити в селі. Бодай зрідка. А добре — хоча би два дні в тижні. Усі ми родом давнім із села. Усі міста бережуть у серці пам’ять про село. А хтось про се сказав руба: село сотворене Господом, город — дияволом. В селі земля і людина — в цілісній спілці. Дві природи зближуються наживо, відкриваючи обнадію завтрашнього дня. Бо се заховано в самовоскресній силі землі. Якщо город живе споживанням і поглинанням, то село — зрощуванням і наповнюванням. У селі не заглушений простір, а час не має такої ціни. Село живе однаково як днем, так і роком: день довгий, як рік, а рік повторюваний, як день. І день тут довший і повніший, а ніч — тихіша і добріша.
«Село — і серце спочиває», — як у великого нашого Кобзаря.
Запам’ятай моменти, коли на тебе дивилися люблячими очима. Збери їх і збережи в серці. І вони будуть з тобою, лелітками світла гратимуть у твоїх очах. І притягатимуть нове світло любови.
Запам’ятай також способи, які спороджують люблячі погляди.
Благословення приховане в кождому змаганні, в кождій боротьбі. Та не всі годні се побачити й прийняти. Треба відкрити серце і розум, відкрити себе силі, яка веде. Се клопітно, многотрудно, жертовно і зчаста боляче. Але ж рани — місце, де входить у нас світло. Будуть шрами. Та боятися їх не слід. Рубці означають, що болю вже немає, рана затягнулася. Рубці — ознака сили, знак поступу.