— А мені з русинською не допоможете?
— Радо.
— Тоді я круглий ваш боржник. Але чим я можу вам допомогти?
— Можете. Допоможіть мені зібрати яблука на дачі.
— З дитинства люблю цю роботу. Особливо в чужих садах.
І знову вона сміялася. І знову йому хотілося зупинити, затримати цю мить, що наповнювала темний куток цукрарні світлим затишком.
Потім вони їхали підвечірнім містом, яке скоро порожніло. Надмірно запруджене воно лише вдень, а ввечері на вулицях залишаються тільки таксисти, запізнілі п'янички і безпритульні собаки, що діловито ревізують урни зі сміттям. Коли під'їхали до старої п'ятиповерхівки над Латорицею, дівчина протяжно мовила:
— Ось я й дома.
Вона відчинила дверцята авто, але виходити не поспішала, наче згадувала дещо, про що забула сказати.
— У вашій машині пахне, як у лісі.
Він вийшов, відкрив багажник і обома руками витягнув букет. Коли простягав їй, букет затулив дівчину майже цілком. Вона зойкнула, наче глибоко вдихнула повітря. Серед квітів домінували крупні яскраво-жовті.
— Це топінамбур, — сказала дівчина, — по-нашому гарпічовка. Солодка картопля. Польові ласощі мого дитинства. Ви колись куштували?
— Ні. У вас знайдеться така велика ваза?
— У мене знайдеться глиняна діжечка, в якій кваситься на зиму капуста.
— Букет також можна засушити на зиму. Я бачив такий у старенької лікарки, яка розповіла мені про незнаного хлопчика.
Не відриваючи рук від букета, дівчина на прощання поворушила йому пальцями і пішла.
«Вона не поспішає — це добрий знак», — відмітив подумки.
Вологе повітря, настояне на хризантемах, приємно холодило його обличчя. І він теж нікуди не поспішав. Ніби теж був дома.
«Напевно, це від рому…»
«Чи не забагато на сьогодні солодкого?» — подумав він, коли з першими намерками прижеліпав Коля з тортом. Поклав на столик у дворі і, як дорослий, витер шапкою чоло. Торт було запаковано в прозору пластикову коробку. Шоколадні гори принадно тьмаріли під ліхтарем.
— Чому такий горбатий? — запитав він у малого. Просто, аби щось запитати.
Хлопець стояв із шапкою в руці і натужно вдивлявся в торт:
— Це не я. Чесне слово, я не відкривав коробку… Може, в дорозі згорбився. Знаєте, як автобус трясе…
— «Хвилі Дунаю». Може, це хвилі? Може, так і повинно бути? — вголос розмірковував чоловік.
Малий напружено мовчав.
— Ну, бувай, Колю, до завтра.
— Бувайте, дядьку Сашо. А з тортом що робити?
— Як що? З'їсти. Дрібними шматочками. І не забудь пригостити матір. Чи хто там ще в тебе є?
— Нікого. Сестра в інтернаті. Батько сидить. А мати не повірить, подумає, що я вкрав.
Дядько підняв пластикову кришку, відламав гілочку і вишкрябав на шоколадній глазурі «Колі від Саші». Хлопець захоплено дивився на його рухи.
— Дядьку Сашо, а звідки ви знаєте, що в мене вчора був день народження?
— Я все знаю, Колю. Вітаю і бажаю успіхів у навчанні і праці.
— Дякую. А що мені завтра робити?
— Знаєш стару жінку, що в парку збирає каштани?
— Бабу Лізу? Хто її не знає.
— У неї вдома ремонт. Відряджаєшся туди. Будеш їй у всьому помагати. Скажеш, що ти волонтер.
— Який я Волонтир? Я — Дзьобак.
— Та йди вже, хлопче, йди. Бачиш, охорона хвилюється. Як Дунай.
Коля слухняно повернувся і пішов, обережно тримаючи перед собою, як на таці, «Хвилі Дунаю».
Пісок на зубах
— Салют, Маркізе.
— О, як гарно це звучить! Ну, хто, крім Лиса, ще пам'ятає це поганяло? Як радісно мені чути твій оксамитовий баритон.
— Не прибріхуйся. Можеш спокійно проводити уїк-енди в тому маленькому замку в Люксембурзі. Я дам розпорядження. До речі, весь час забуваю, де ти застряв — у Софії чи в Братиславі? Завжди плутаю ці міста…
— Лисе, я громадянин світу. Належу до тих людей, які живуть у світі, а не в містах.
— А чим ти ще займаєшся крім того, що живеш?
— Упізнаю твій стиль розмови. Лисе, ти не повіриш — я лікую людей.
— Що? Взявся за старе?
— Тіпун тобі на язик. Я продаю технології.
— Щось подібне каже мій знайомий художник з Феодосії: «Я продаю повітря».
— Та ні, це дуже серйозні речі — нове медичне устаткування. Вже нині можна вилікувати майже все. А завтра ми лікуватимемо абсолютно все.
— Навіть нежить? Здається, я підхопив його на ранковій прогулянці біля річки…
— Ну, з цим складніше. Нежить треба пережити, як кохання. А в тебе, Лисе, крім цього, ще якість проблеми?
— У мене, Марку, проблем не буває. Це я можу бути проблемою для когось.
— Пам'ятаю твій почерк, Лисе.
— Еге, він зовсім не докторський. Але зараз потрібен гарний доктор. Може, й не один. У Братиславі є інститут крові. Занотуй, будь ласка, прізвище хворої. Треба показати її кращим фахівцям. І дати все краще. Ну, твої передові технології. Розумієш?
— Що ж тут незрозумілого? Це моя сфера.
— Тоді ще одне запитання: чим ти живеш, Маркізе?
— Я розумію, що ти питаєш, Лисе… Мабуть, я живу донькою. Вона вивчає філософію в Сорбонні. Але ми щодня розмовляємо по телефону. Ще чим я живу?.. Вечорами люблю слухати старий джаз під келих вина. Або дивитися старі радянські фільми. Тебе це смішить?
— Ні.
— …Ну, й робота мене гріє. Все-таки, мабуть, не найгірше — лікувати людей, гамувати біль, відсувати смерть…
— Це — найкраще, Марку.
— …Але, знаєш, Лисе, пісок все одно скрипить на зубах.
— Який пісок?
— Той пісок… Одеський. Буває, спиш, а він тисне тобі на груди. Прокинешся — а рот неначе повний піску. І ніс, і очі, й вуха… Як тоді… Це як хвороба якась…
— Маркізе, вилікуйся. Новітні технології тепер лікують майже все. Десь я чув… Ну, бувай, брате. Зустрінемося на Різдво в Люксембурзі.
…Пісок був скрізь — на стінах, на стелі, на долівці. Пісок був їх домом. Їх постіллю і столом. Був їх водою — нерідко шмарували себе ним, коли довго не виходили з печери кар'єра. Піском присипали рани.
Плин часу під землею вони відчували, як кажани. І, як кроти, орієнтувалися в гнітючому підземеллі. Коли над пластами вапняку й піску сходило сонце, вони прокидалися. Згортали пісок із грудей і пліч, стріпували його з волосся, з вій, з вух, спльовували жовту в'язку жижу. Ополіскували роти солоною морською водою, але пісок до решти не вимивався і далі весь день скрипів на зубах. А в кутиках очей і губ залишалися сірі кірочки, які вимивало тільки море…
Густою вервечкою вони плуганилися до виходу, м'яко шурхаючи босими п'ятами. Першим виряджали Лисеня, бо в нього була гостра чуйка. Він на відстані відчував ментівські засідки чи закрадки чужих, не берегових, зграй. Він був відчайдушним пролазою і в руки нікому не давався. А якщо й був спійманий і дико битий, то затято мовчав і жодного разу не привів ворогів до підземного стану «бакланів».
І від рибалок Косоокого Паші він раз і назавжди втік. Хоч там і жилося ситніше й безпечніше. Зате цілими днями мусив випускати риб'ячі тельбухи і там же, в смердючих бочках, гнити сам. Косоокий Паша підібрав його в морі, коли той борсався в дірявому ящику, втікаючи від своєї прохацької долі на бульварі. Через це він і зараз оминав бульвар. А тоді, коли його витягували на баркас, шмаркач штрикав у повітря ножиком — відбивався. І Косоокий Паша, заламуючи йому руки, сміявся: «Чортове морське вовченя! З таких вовки виростають…»
Вовком морським не став. А кличка Лисеня прилипла до нього після того, як Тухлий здибав його в піщаній норі. Стояла сльотава осінь — і малий утікач рахував дрижаки в собачій ямі, загорнувшись у діряве руде кашне. «Агов, Лисеня, ти наче здихаєш?» — озвався до нього Тухлий. Хлопченя, дрібно вистукуючи зубами, позирало гострими запаленими очима. Тухлий витяг із кишені пахучий марокканський апельсин і простягнув малому сіромасі. Той не ворухнувся. «Бери, коли дають. Біжи, коли доганяють. Бийся, коли нападають», — чвиркнув крізь зуби разом із слиною свій філософський кодекс Тухлий. Замість лівого ока в нього мокріла гнила яма. І це найбільше в ньому страшило дітлашню. Око він утратив у набігу на порт.