— Навіть не піду, — відрубав Павло. — Брати і їхати — однозначно. На сьомому місяці також роди бувають.
— Господи, Боже... — перехрестилася жінка. — Та навіщо на сьомому місяці? Може, просто чогось наїлася, і живіт крутить?
— Не знаю, — сказав спеціаліст, — я у вагітних не розбираюся, чесно. Ліпше зразу везіть, щоб чого не сталося. Ось, прошу, — він показав на хату, з якої вийшов, — там де розуміюся — там лікую, нікуди не відправляю. А тут...
Але до ФАПу Павлу все ж дійти не дали. По дорозі наздогнав ГАЗик голови колгоспу.
— Доктор, поїхали, тут у сусіда нашого чиряк вискочив. Глянете — їхати до району, чи тут що зробим...
Зітхнувши, Павло поліз до кабіни.
До кабінету з табличкою «Завкадрами» він увійшов уже не стукаючи. З протилежного боку столу сидів психіатр Кульчицький, на столі стояло три чашки з завареною кавою, від яких ширився приємний аромат. Загальмувавши на якусь мить, Олег поставив на стіл коробку цукерок.
— О! Дякую! — сказала Ольга. — Сідайте, Олег Вікторович. Тут Борис Петрович обіцяв розповісти нам про свою поїздку до Києва. Його тепер усі на чашку кави запрошують, щоб послухати.
Краєм ока Олег відразу помітив невдоволений погляд психіатра, зрозумівши, що той вважає його присутність тут явно недоречною. Після слів господині кабінету Кульчицький почервонів і почав шарпати ручку чашки.
— Нічого там не було цікавого, — знизавши плечима та намагаючись надати голосові байдужості, промовив він.
— Ну, це як сказати! — не погодилася Ольга, сідаючи й собі. — В нашого Бориса Петровича вже третю книжку надрукували. І не будь-де, а в Києві, в солідному видавництві. Ось так!
— Так? Цікаво... — відверто здивувався Олег. — І у якому жанрі ви пишете?
— В основному — детективи, — сухо відповів той.
— Обов'язково прочитаю, — сказав Олег. — Я люблю пригодницьку літературу. Тим паче, приємно, що книжку написав наш колега.
— А кажуть, — вела далі Ольга, — що ви там із Кучмою чай пили. Всі говорять! Це чутки, чи дійсно... І навіть фотографувалися... Кажуть, ви самі це розповідали.
— Ну, розповідав... — знизав плечима Кульчицький.
— Що, і фотографію можете показати?
— Можу, — цілком байдуже промовив той, — але що там цікавого?
— Ну як що? — здивувалася Ольга. — Все-таки з президентом...
— А хто сказав, що з президентом? — настрій лікаря тепер уже впав остаточно, і він поставив на стіл недопиту чашку кави. — Однокурсник мій там осів. Також психіатр. Володя Кучма. Ну, гаразд. Дякую за каву...
Він підвівся. Виходячи з-за столу, ненароком штовхнув його кут. Олегова чашка підскочила, і кава вихлюпнулася на халат.
— Ой, вибачте, будь ласка! — тепер Кульчицький зовсім знітився. — Я ненавмисне...
— Та що ви! — підхопився Олег. — Які дрібниці! Зараз дівчатам у відділенні дам — буде як новенький, не переймайтеся.
У маленькій ординаторській реанімаційного відділення було тісно. Точилися гарячі дебати.
— Так, я на цьому стоятиму! — доводила Світлана Сергіївна. — Ніяких неврологічних захворювань у нього немає.
— А що ж тоді? — насідала на неї начмед. — Звідки ці симптоми?
— Вторинного характеру. Є якась причина. Гадаю, найвірогідніше — інтоксикація.
— А звідки? — встряв Щур. — Звідки взялася інтоксикація? З отрутами справи не мав — ні зараз, ні раніше. Нічого підозрілого не вживав. Більше того, детоксикаційна терапія проводиться повним ходом, а ефекту — нуль.
— Не знаю, — знизала плечима Ланько, — шукайте. Моє — вторинне. Не вірите, давайте викличемо обласного невропатолога.
— Та немає коли викликати... — зауважила Ада Василівна.
— Гаразд, давайте так, — запропонував Медвідь. — Якщо вже всі від хворого «відмовилися», перевіряємо ще раз оте припущення на рахунок інтоксикації. Беремо ще раз жінку його, сестру, йдемо до палати і буквально по хвилинах відновлюємо, що і коли він уживав.
Уся група лікарів вийшла з ординаторської й посунула до палати. Слідом за ними Щур завів двох наляканих жінок, одна з яких схлипувала. Обидві були у чорних хусточках. Ада Василівна зупинила їх у проході.
— Гадаємо, все-таки у вашого чоловіка та брата якесь важке отруєння невідомою речовиною. Надзвичайно важливо встановити — чим саме.
— Та чим же ж він міг отруїтися? — ковтаючи сльози, схлипувала дружина.
— Спокійно, — Ада Василівна взяла її під руку. — Візьміть себе в руки й не плачте. Починаємо з позавчора. Отже, ви вранці попрокидалися і... Що він їв?
Сам хворий тепер дихав ще частіше. Обличчя його вкривалося холодним потом, і чолов'яга злякано стріляв очима по палаті, не розуміючи, що може означати поява такої делегації.
— То що ж ви їли зранку?
— Вареники, — відразу сказала дружина. — Це була неділя, а в неділю завжди зранку вареники. З бараболею та сиром. Зі шкварками.
— А шкварки свіжі?
— Свіжі, на сковороді розжарюємо. Ну, ще кисле молоко, також свіже. Тільки-но у суботу на плиту поставили.
— І всі це їли?
— Усі, й діти також. І нікому нічого.
— Гаразд, — вела далі Ада Василівна. — Більше нічого не їли?
— Нічого.
— І не пили?
— Та як... — здивувалася дружина. — Зрання вони не п'ють...
— Ну, добре. А обід?
— У них обідав, — дружина хворого глянула на його сестру, що стояла поруч.
— Борщ свіжий зварений, — почала та, — без м'яса, каша гречана зі шкварками свіжими, компот...
— Що за компот, консервований? — запитав Щур.
— Ні, зварений зранку, зі свіжих яблук. І також усі їли, і діти...
— А пили що?
— Ну, по сто грам, — розвела руками жінка, — для годиться... Неділя ж!
— А що за горілка?
— Своя, домашня. Та не напивалися вони! По три маленьких келишки — і все. Навіть я один випила — і нічого!
— Далі — вечеря, — нагадала начмед.
— Ну, взагалі-то... — наче згадала щось сестра хворого.
— Що?
— Оце вже увечері, коли він ішов додому, дід наш прокинувся і схотів із ним винця по п'ятдесят грам...
— Стоп! — перебив Щур. — А ви ж про це раніше нічого не казали!
— То й що? — здивувалася сестра. — Я ж кажу — по півкелиш— ка. Дід вже старий, немічний — горілки не пив... Гарна домашня наливка...
— Ну, нехай, — махнув рукою Щур. — Із дідом-то все гаразд?
— А... Е...— обидві жінки зблідли й замовкли, переглядаючись.
— Помер... — нарешті витиснула з себе сестра хворого.
— Що?! Як — помер?! — вигукнув Щур, хапаючись за голову. — І ви мовчите? Ми ж вас дві години допитуємо!
— Так... — пробурмотіла жінка. — Йому й так вісімдесят чотири... Начебто й час вже...
— Чорти би забрали! — мало не заволав Щур. — Яке було вино? Яке вино?
— Зі слив, здається...
— З кісточками? Стояло з кісточками?
— Так...
— Скільки стояло?
— Та років зо три... Ось і вирішили спробувати.
— Мати моя! — Щур зірвався, наче ошпарений. — Наталю! Отруєння синильною кислотою! Давай бігом...
Обох жінок уже виводили з палати.
Вони пили каву мовчки. Не кваплячись, маленькими ковточками і, здавалося, думали кожен про своє.
— А я, по суті, так і не подякувала вам, — сказала Ольга. — Якби не ви, так би отримала табуреткою, що мало б не здалося.
— Радий був прислужитися, — відповів Олег.
— Ну, тоді по вас було не сказати, — посміхнулася вона.
— Та годі вже мене картати! — попросив Олег. — Мені за штани стало прикро. І взагалі, я такий вимучений за день був, у відділенні хтозна-що робилося, а тут ще... Та й потім — я ж не знав, що це ви!
Вона засміялася:
— Гарно сказано. «Не знав, що це ви»... Оригінально.
— А хто цей ковбой, якщо не секрет? — запитав Олег.
— Не секрет, — відповіла Ольга. — Мій колишній чоловік. П'є чорно. Іноді, коли нап'ється, пробує мене тероризувати. Загалом — банальна історія. Випадково вхідні двері опинилися відчиненими, ну і... Я у кімнаті забарикадувалася, а він скло розсадив і порізав ногу, коли продирався. Ну, а далі ви знаєте.