— Чого мені? Це ж ти просив мене перевірити, чи не мав Мортен Олішер незакритих за своїми діяннями кримінальних справ. Ти геть повередився розумом?
— Ні-ні, вже згадав… Щось знайшов?
— Так. Щось дивне. Ось послухай…
Коли він закінчив оповідати, я подякував і поклав слухавку. Потім довго сидів, втупившись поглядом у простір поперед себе. Сонцесяйний повідомив мені таке, на що я не мав жодного пояснення і не знав куди ту інформацію втулити. Мої думки перенеслися на розмову з Сюнне про зниклий протокол допиту й переписаний реєстр документів. Десь на дні черепної коробки шалено чухалося. Щось мордувало мене. Щось, чого я не міг вловити. Щось іще вона мені казала. Я знову подався до Сюнне.
— Що ти мені щойно казала?
— Га? Про дивну притичину з допитом?
— Ні, не це. Останнє, перед тим, як задзвонив мобільний.
Сюнне замислилася.
— А! Та воно неважливе! Я казала, що дуже зрадію, коли позбудуся оцього паперового мотлоху з контори…
Я завмер, витріщившись на неї з роззявленим ротом.
Ніби квітка розпустилася. Таке було відчуття. Ніби розпустилися пелюстки, показавши світові таємний візерунок, доти схований і невидимий. То було майже як одкровення, несподіване осіяння.
— Що таке, Мікаелю? — стурбувалася Сюнне. — Щось лихе трапилося? Тобі погано?
Я лише мовчки похитав головою, такий приголомшений відкриттям, що й не відразу зміг їй відповісти. А коли спромігся нарешті на слово, вона глянула на мене, ніби я несповна розуму.
— Наче магія, — мовив я. — Тупо дивишся на передній план і не бачиш, що відбувається на задньому тлі.
— Га? — Сюнне ніяк не могла допатрати, але я вже не мав часу щось пояснювати.
— Знаєш якогось лікаря? Мені потрібний лікарняний. Лише на один день… Треба дещо зробити.
Розділ 61
— Ви вже одужали, пане Бренне? — ввічливо поцікавилася Єва Ґрангейм.
— Так, то була всього лиш якась шлункова інфекція. Неприємно, але швидко минулося.
Я сидів за невеличким столом для свідків посеред судової зали, готовий давати покази після одноденної перерви в судових засіданнях з причини мого нездужання. Минулий день видався для мене шаленим. Живіт скрутило від нервового збудження.
— Пане адвокате, будь ласка, — ваш свідок, — оголосила суддя.
Рюне Сейм теребив пальцями полу мантії — він теж нервувався, бо було чого. Я не мав часу ввести його в курс справи. Він не знав, що його чекає. Я встиг лише написати на клаптику паперу перше запитання, яке він мав мені поставити.
— Е-е… учора, ні, позавчора, ви відповіли на запитання прокурора, що… — Рюне зиркнув на стіл, мабуть, звірився з цидулкою, — … що не знаєте, хто насправді стояв за побиттям Ґерд Ґарсгол.
— Це правда.
— Дозвольте ще раз поставити вам це запитання. Чи знаєте ви, хто стояв за нападом на Ґерд Ґарсгол?
— Так! Тепер знаю.
У залі запала німотна тиша. Шерехи, шаркання ніг, шепотіння — усе стихло.
— Розкажіть, будь ласка, — попросив він, відхилився на спинку стільця, чекаючи відповіді. Уся зала завмерла в очікуванні.
— Усе почалося, — спроквола заговорив я, але таким невиразним, скрипучим голосом, що довелося почати знову. — Усе почалося, власне кажучи, багато років тому. Для мене ж — лише сім місяців тому, коли я взявся за справу Арона Сьорвіка. Його, як відомо, засудили за подвійне вбивство, скоєне 1985 року. Моїм завданням було з'ясувати, чи існують підстави для перегляду справи.
— Ваша честь, — тихо втрутився Ульв Ґарман. — Це не…
Єва Ґрангейм не дивилася на нього, вона дивилася на мене.
— Даю вам дві хвилини, пане Бренне, аби довести мені, що ваш пасаж має хоч якесь значення для суду.
Я раптом дуже спітнів під сорочкою.
— Поліція без зволікань надіслала мені матеріали, — вів я далі. — Чимало пачок з документами, але взятися до роботи негайно я не зміг, бо саме почав працювати з іншою справою, справою Ганса Міккельсена. Дуже важкою і складною для захисника справою. Усі ви знаєте, чим це скінчилося. Саме тому ми тут. На Ґерд Ґарсгол напали, а мене арештували й звинуватили в цьому нападі. Три місяці я просидів у камері попереднього ув'язнення. Після звільнення отримав роботу в адвокатській конторі Сюнне Берґстрьом. Коли я прийшов до моєї колишньої фірми за матеріалами вестьойської справи, виявилося, що вони зникли. Поліція забрала їх відразу після мого арешту, так мені сказали. Більше я про цей факт якось не замислювався.
Ульв Ґарман підвівся.
— Ваша честь, так не годиться. Бренне може тут цілими днями розводитися про славні сторінки своєї блискучої кар'єри. Я чудово розумію, навіщо він витягнув на білий світ оту вестьойську справу. Вона репрезентує його успіх, а мою поразку. Я ж змушений наполягати на певній релевантності. Ми повинні зосередитися на звинуваченні. Сьогодні йдеться саме про це.
— Пане Бренне? — грізно озвалася Єва Ґрангейм. Вона мала б звертатися до Рюне Сейма, бо ж він був моїм адвокатом, але Рюне Сейм самоусунувся, зайняв позицію спостерігача, і всі це розуміли.
— Я знаю, що багато прошу, — стиха мовив я. — Я дуже добре розумію, як нелегко вгледіти зв'язок моєї розповіді з нинішнім судовим розглядом. Але моє свідчення матиме вирішальне значення, і ви самі в цьому скоро переконаєтеся, якщо матимете дрібку терпіння.
Я перехопив погляд судді і вже не відпустив.
— Я був правником майже двадцять років, переважно адвокатом, і дозволю собі сподіватися, що виконував свої професійні обов'язки чесно й сумлінно. Мої процеси в цьому суді годі перелічити, та я ніколи не мав звички вдаватися до дешевих трюків чи безглуздих маневрів, які відволікають. За моїми плечима двадцять років зразкового поводження, ваша честь, і я тут борюся за своє життя. За своє професійне й приватне життя. Мені потрібні десять хвилин, ваша честь, оце й усе. Дайте мені цих десять хвилин…
Ульв Ґарман усе ще стояв. Він уже було розтулив рота, але суддя Ґрангейм випередила його.
— Можете продовжувати, пане Бренне. Ми слухаємо…
— Ваша честь!
Ґарман був лютий, як дідько. Я ще ніколи не бачив його таким. Але суддя лише відмахнулася від нього.
— Ви чули, що я сказала, пане прокуроре. Сядьте!
— Як вже було сказано, я не надто замислювався над тим, що документи забрала поліція. Мені їх знову надіслали, тож я почав працювати. Результат вам відомий. Не буду довго розводитися про це, а перейду до нинішньої справи, до розгляду моєї справи.
— Давно вже час, — тихо буркнув Ульв Ґарман, але я проігнорував його.
— Я був цілком переконаний, що за всім стояв Ганс Міккельсен, який зробив з мене цапа-відбувайла. Мені здавалося, лише він і ніхто інший мав мотив покалічити Ґерд Ґарсгол. І хоч я не мав жодних сумнівів у його винуватості, не мав я також і щонайменших доказів. Нещодавно я бачився з коханкою Мортена Олешера і мав з нею ґрунтовну розмову. Вона розповіла, що на початку червня до Олешера приїжджав незнайомий чоловік, який дуже відрізнявся від тих типів, що зазвичай тинялися на їхньому хуторі. Я показав їй фотокартку Ганса Міккельсена, але вона не зуміла його ідентифікувати. Я вже готовий був опустити руки, — я відпив води зі склянки, що стояла переді мною на столі. — Та ось кілька днів тому з'явилися нові факти. Як усім відомо, Мортен Олешер був закоренілим злочинцем з численними відсидками за плечима. Востаннє він був засуджений 2004 року, і таке тривале його перебування на волі видалося мені підозрілим. Я провів таке-сяке розслідування і з'ясував, що відтоді за ним числиться щонайменше дванадцять незавершених карних справ. Вони наявні в судочинній системі, деякі навіть до кінця розслідувані, але з якихось причин не передані до суду. Складалося враження, ніби справи Олешера десь застрягли. Мені це видалося дивним, — я змінив положення, відкашлявся, перш ніж продовжувати. — Дивували мене й інші речі. У вестьойській справі бракувало протоколу допиту, головного допиту. Я виявив, що список документів, реєстр, де мав би бути й цей протокол допиту, пізніше замінили іншим, переписаним заново. А тут ще пригадалися матеріали, забрані з мого кабінету відразу після арешту. Такого я не зазнавав за всю свою кар'єру. Якщо матеріали надовго затримуються, поліція надсилає письмове нагадування, щоб їх повернули, а не вривається до чужих кабінетів й забирає усе, що там лежить. Навіщо, скажіть мені на ласку, поліції так поспішати з вилученням матеріалів старої, давно завершеної справи? Одним словом, не давали мені спокою численні дивні загадки, які начеб і не мали на перший погляд жодного значення чи внутрішнього взаємозв'язку… — я нахилився вперед над столом, — … аж доки раптом почала вимальовуватися картина. І тоді я збагнув, що, імовірно, існує інший мотив побиття Ґерд Ґарсгол, мотив, який не має нічого спільного з Гансом Міккельсеном. Бо ніколи, власне кажучи, і не йшлося про Ганса Міккельсена та його кримінальну справу. Ганс Міккельсен, Ґустав Німан і Ґерд Ґарсгол завжди були персонами другого плану, проте вони заважали розгледіти істину. А істина в тому, що йшлося увесь час про подвійне вбивство на Вестьой.