«О, я знову протекла?» — скаже тоді вона, здивовано й стривожено, так наче це не трапляється кілька разів на тиждень.
Хтось потім виявить, що її стілець також просякнутий вологою.
Я хочу за усіляку ціну не допустити ситуації, коли мені вказуватимуть на мокрі штани. Тож я взяв на пробу упаковку підгузків для нетримання сечі (міні), які сьогодні вранці дав мені геріатр.
Окрім цього, лікар сказав мені дещо нове. Жодних нових недугів («Статус-кво дорівнює прогресу», — задоволено мовив він) і жодної нової надії для Еф’є.
«Оскільки ця пані не повідомила завчасно про своє небажання доживати віку в будинку догляду, прижиттєвого заповіту так і не вдалося відшукати, а сама вона тепер не може висловлюватися зрозуміло, то, боюся, евтаназія — не варіант. Жоден лікар не ризикуватиме».
Субота, 30 листопада
Я читав, що Бернард та Жоржетта Кейзес, котрі були одружені впродовж шістдесяти років, пішли із життя рука в руку. Браво!
Місцем для свого заключного акту вони обрали розкішний готель у Парижі. Вони замовили сніданок у постіль, тож невдовзі їх там і знайшли. Бідолашна покоївка.
До позитивніших записів: вчора я вечеряв із Ріа та Антуаном у маленькому індонезійському ресторанчику. Смачні страви, за винятком тієї, коли в мене трапився такий напад кашлю, що крупук змело зі столу. Але ніхто не звернув уваги.
Цього разу розмова стосувалася не лише їжі: схоже, вони хочуть поїхати наступної весни у винний тур і запитували, чи не хочу і я приєднатися до них. Вони дуже розчарувалися, побачивши, що я спочатку сумнівався, бо мені почулося, що вони сказали «Райн-тур». Я подумав, що подорож буде човном по Райну, з кількома сотнями стариганів, без змоги зійти з борту, — це не надто мені підходило, бо уявлялося як пекло на землі.
Коли ж ми з’ясували це маленьке непорозуміння, я сказав їм, що і сам про таке думав.
— Тоді об’єднаймо сили, — запропонував я.
Я маю кілька домовленостей про те, щоб тягнути Еферта в інвалідному візку від одного шато до іншого. Він схильний час від часу падати з крісла, особливо коли хильне зайвого.
А приглянути за псом попросимо Стельваген.
Неділя, 1 грудня
Лишився ще місяць до того, як закінчиться рік і щоденник буде завершено. Минулого вечора я перечитував вибране, і мені стало прикро, що так багато часу все видається похмурим, хіба ж ні? Тоді як одна з причин писати — відволіктися від смутку, що панує тут.
Але сталося от як: за своїм щоденним розпорядком я йшов від ампутованого Еферта до недоумкуватої Грітьє й вегетативної Еф’є.
Наш клуб «Старих, але ще не мертвих», який іще недавно процвітав, опинився, хоч і недовго, у жахливій скруті. Ці нещастя порадували пана Пота, цитую: «Їм кінець, адже так? Ми для них не задосить гарні. Тож тепер вони можуть радісно запхнути свій клуб собі ж в зад».
«Що вони тобі зробили? Виходить, це тебе так непокоїть?» — здивовано запитала пані Оперс.
На щастя, було й чимало пожильців та працівників, які співчували горю нашого клубу.
Чи виїду я прогулятися? Пан Хогдален — той, чийого клубу мобільних скутерів «Антилопа» так і не було створено, — був саме тим, хто мені потрібен, аби розвіятися. Він — на добротному розкішному скутері, я — на досить пристойному «Elegance».
Він знав гарний маршрут: «Їдь за мною і називай мене просто Берт».
За годину ми зупинилися біля кафе на ложку супу. Берт — людина небагатослівна. Він не любить говорити повними реченнями.
«Гарна поїздка», — про поїздку.
«Гарний суп», — про суп.
«Ще якось?» — підсумок нашої подорожі.
І на прощання:
«Бувай. І, о… шли їх під три чорти».
Мій розум приємно побайдикував.
Понеділок, 2 грудня
Я не часто отримую пошту, та коли це трапляється, то здебільшого це листи з порадою перевести в готівку чек на 8990 євро, не чекаючи на потім. Проштампована форма прохання додається. І, як подальша умова, я мав замовити шість пар термальних устілок ледь не втридорога.
Мається на увазі, що ви вже виграли ті гроші. І лише прочитавши дрібненький шрифт, ви розумієте, що тільки можете їх виграти. Усім цим займається «нейтральна третя сторона» — оце так заспокоїли.
Якось я між іншим запитав, скільки тутешніх отримали подібні добровільні призові листи. Більшість. І чимало з них були не в змозі опиратися спокусі. Вони не виграли жодних призів, але тепер є гордими власниками дуже дорогого екстракту кінського каштану для варикозних вен або ж добряче витратилися на бамбукові оздоровчі шкарпетки чи енергетичний бальзам для волосся. Я цього не робитиму! Усі ці речі ви знайдете глибоко в шафах багатьох пожильців.
Більшість із них не любить про це говорити. Та часом хтось здіймає великий галас про те, як його обвели навколо пальця.
Старі пердуни — легкі мішені.
Я не переймаюся скасуваннями цих наполегливих прохань, бо коли отримую їх, то ворог несе збитки.
Вівторок, 3 грудня
Я мусив сходити на учорашню вечірку до Дня Санта-Клауса. Еферт пообіцяв розважатися кілька годин, і я почувався зобов’язаним втрутитися й врятувати його від нього ж самого.
Він почав з того, що приєднався до хорового співу Санта-Клауса надто голосно та якось не в тему, і всі роздратовано позирали на нього. Потім він наполягав на тому, що Санта має запросити пані ван Тіл сісти йому на коліна, чого робити наш святий відмовився, хоча йому і нічим дорікнути. Ван Тіл важить більше центнера.
Уже за півгодини мій друг спромігся випити чотири кухлі гарячого какао зі щедрим вкрапленням рому, який він приніс із собою, та з’їв великі шматки мигдального пирога, які спочатку вмочував у какао.
Це б сто пудів скінчилося гучною сваркою, якби не диверсія пані Зонневанк — вона перечепилася через великий мішок Чорного Піта й зламала руку.
На те, щоб пані Зонневанк забрала швидка і все товариство заспокоїлося, знадобилося півгодини. Еферт, вдоволений після шести порцій какао, закуняв у своєму кріслі, і я зміг відкотити його до квартири. Там я й залишив його, обережно вклинивши інвалідний візок між шафою та ліжком, так, щоб Еферт не впав, а потім попрямував до своєї кімнати. Навіть у місії по догляду є свої межі.
Вечірка Санта-Клауса у кімнаті відпочинку так і не продовжилася.
Питання в тому, чи повинен Чорний Піт відповідати за нещасний випадок, бо лишив свій мішок і цим самим зіпсував свято.
Середа, 4 грудня
На жаль, у нашому притулку немає пожильців-китайців, інакше Еферт точно сказонув би кілька політично нетактовних приколів через прихильність до Ґордона, судді «Нідерланди мають талант», який і справді ні з того, ні з сього ляпнув азійському учаснику, що його виконання було «від найкращого китайця за останні тижні — і я говорю не про чоу-мейн».
Дискримінації в цьому ми не побачили, адже всі представники національних меншин, які жили тут, — досить милі створіння, тож нікому не ставало духу бовкати хоч щось не в тему.
Нація, чиїм найбільшим ґанджем є жарт про китайського співака та бажання, аби Чорний Піт залишався чорним, — навіть наполовину не така мерзенна, як деякі тутешні людці. Чи образливо мені, коли смаглява, жовта чи чорна людина називає мене блідопиким, сирноголовим чи шкуродером? Ні. Чи образився б я, якби Санта-Клаус був чорним, а усі його Піти — дурнуватими, тонкогубими білими помічниками з гіпертрофованим амстердамським акцентом? Ні. Це тому, що мій чудовий дідусь ніколи не був рабом, а працював на фабриці й гарував шістдесят годин на тиждень заради якихось копійок? Ні.
Цього року я вирішив бути Санта-Клаусом і купити презенти для своїх друзяк. А саме: парфуми — для Еф’є, рукавиці — для Еферта, книгу про шампанське — для Ріа та Антуана, відривний календар — для Грітьє, відео з інструкціями гри в більярд — для Едварда, та картонну шопку про народження Христа — для Греме.