Собі я купив джемпер. Продавчиня сказала, що на мені він круто сидить.
Увечері загорну подарунки в різдвяний папір і завтра тишком-нишком прокрадуся від дверей до дверей, сіючи тиху радість.
Четвер, 5 грудня
Люб’язна касирка в місцевому супермаркеті не знала, що робити з чайовими.
«Двадцять чотири десять».
«Заокругліть до двадцяти п’яти», — сказав Греме, передаючи п’ятдесятку.
Ні, на жаль, вона цього зробити не могла. Увечері не зійдуться рахунки.
Греме терпляче пояснив, що в такому разі їй варто поставити біля каси банку для чайових. Він не міг натішитися власним імпровізованим приколом. А от набурмосений чоловік позаду — ні.
«Та годі вже, я не збираюся стовбичити тут цілий день».
Коли Еферт почув історію Греме, то відразу ж підкинув ще одну ідею: торг.
— Двадцять чотири десять.
— Даю вам вісімнадцять.
— Що?
— Ну добре, двадцять, але ні на цент більше.
— Сер, ви маєте заплатити двадцять чотири десять
— Ні, це забагато. Тоді просто забудьте.
Після цього, за пропозицією Еферта, варто розвернутися і піти геть, залишивши покупки на касі. Він збирається спробувати завтра. Сподівається, що це започаткує нову моду.
Метеорологи стверджують, що насувається перший сніг. Не люблю зими. Хотів би я мати змогу впасти у сплячку і не прокидатися аж до перших днів березня. Якось кепсько, що у мене проблеми зі сном. Проблематично навіть поспати шість повних годин. Я був би фіговим ведмедем.
Для поїздок на скутері вже дуже холодно. Для цього потрібно сидіти пеньком, а отже, ви змушені натягати так багато шарів одягу, що заледве можете поворухнутися. Та з другого боку, перспектива на три місяці бути прикутим до крісла біля вікна в очікуванні перших крокусів не надто мені до душі.
П’ятниця, 6 грудня
Помер Нельсон Мандела. Один з моїх останніх кумирів. Людина, яка ніколи не падала зі свого п’єдесталу. Усі світові вожді зберуться, аби виявити повагу до Мандели, і кільком з них точно є чого в нього повчитися.
Учора друзі були в приємному шоці, захоплені своїми подарунками. У мене виникли певні проблеми, аби переконати їх, що я нічого не очікую натомість. Ми й так живемо у світі, де забагато quid pro quo.
Я сказав Еф’є, що маю презентик і для неї, а потім, розгорнувши його так, аби вона бачила, дав понюхати. І тієї самої миті доглупав, що не знаю, чи її нюх і досі неушкоджений. Але коли я запитав, чи їй сподобалося, Ефʼє кивнула. Я пустив краплю на її шию, ще одну — на запʼясток, а тоді розтер. Це була інтимна мить, а з ними я рідко дружу.
На щастя, я міг швидко витягнути «Самотність простих чисел» і почати читати. Я вже тричі питав, чи це не занадто сумна книга для неї. Вона завжди заперечливо хитала головою.
За півгодини я лишив її умиротворену і поринулу в сон.
Я спустився вниз на пару ложок горохового супу. Він виявився смачним, але я мусив вислухати щонайменше десять легенд про мам та бабусь, чий гороховий суп був значно кращим. Минуле, вони завжди триндять про минуле. Замість цього живіть сьогоднішнім днем, засушені ідіоти!
Субота, 7 грудня
Емоції, викликані популяцією гусей, усе продовжують розпалюватися: чи незручності, які вони створюють, виправдовують їхній відстріл?
У нас є своя мама-гуска — вона впродовж останніх десяти років мала звичку тричі на тиждень йти до магазину і купувати півбуханки білого хліба (вона вічно жалілася, що гуси не люблять цільнозернового). Два шматочки вона брала на обід, а ще два заморожувала на наступний день і ставила собі нагадування погодувати гусей, які весь цей час паскудили на найближчому полі.
«Якщо кожна голландська провінція отримає дозвіл самостійно вирішувати питання з відстрілом гусей, то хіба ж це не жахливо несправедливо для самих птахів? Гуси й гадки не мають, які кругом правила, можуть їх підстрелити в цій частині країни чи ні», — говорить наша гусяча мама.
Після збиткування над китайцем та погроз Чорному Піту тепер ще й гуси поза законом. Скільки ще великих криз зможе перетравити ця країна?
Пожильцям довели до відома, тепер вже офіційно — коротеньким посланієм, що масштабна реконструкція цієї будівлі розпочнеться у вересні. Ані слова про давніші заяви, що нашу думку теж враховуватимуть. У листі також не удостоїлися пояснити, де саме буде перебудова. Важко посіяти ще більше тривоги, навіть якщо постаратися.
«Сподіваюся, що того часу я вже помру», — сказала пані Фергер, і саме це вона й мала на увазі.
«Ніколи не варто пересаджувати старих рослин», — мовив пан Апотекер.
Він, певно, повторив це разів зо п’ять. Ото вже старий буркотун! Якщо його таки надумають пересадити, то варто перед цим вкоротити язика.
Неділя, 8 грудня
Я лишив книгу в кімнаті й запитав Еф’є, так ніби жартома, чи не хотіла б вона послухати газету. Вона лише кивнула, як і завжди кивала, коли я про щось питав.
Раптом мені спало на думку, чи в її голові все це не зайшло значно далі, ніж я гадав. Хтозна, може, вона, така на вигляд спокійна і тиха, у справжньому шоковому ступорі. Або ж, можливо, мовчки кричить. Поняття зеленого не маю.
Я почитав для неї, увімкнув музику й сам себе переконав, що вона це цінує. Це в будь-якому разі не зашкодить, а мені є хоч якась відрада.
О, згадалося про газету. «Хтось може передати ту кляту газету?» — лементував пан Беккер минулого тижня у Відпочинковій кімнаті. Еферт попорпався у свому рюкзаку й витягнув примірник тижневої давності. А Беккер так нічого і не помітив! Коли за півгодини Еферт так між іншим запитав, чи не видаються йому новини знайомими, Беккер вибухнув. І не лише на себе, що, як на мене, було би розумно, а й на Еферта. Це, звісно, неабияк потішило мого друга. Ми кайфували від того, як піниться Беккер.
Понеділок, 9 грудня
Ми з Грітьє вийшли в онлайн і до дірок простудіювали, тобто передивилися всю веб-сторінку «Досвід Альцгеймера». Це інтерактивний сайт, на якому показано по коротеньких відео, як прогресує ця хвороба у старих жінок та чоловіків. Там можна перецокнути від точки зору пацієнтів до того, що думають їхні доглядачі. А ще є кнопка, завдяки якій можна клацнути на лікаря у заспокійливому білому халаті, який надасть вам професійне пояснення.
Мені було якось не тойво дивитися ці відео, коли поруч була Грітьє, та сама вона здавалася напрочуд спокійною. Вона сиділа й зацікавлено спостерігала, що має статися з нею за шість місяців чи за рік.
Останнє відео було про похорон.
Мене мов заціпило.
«Та годі тобі, Хенку, не будь таким похмурим. Тобі варто б думати: «Якщо вона не проти, то чого маю я?» У будь-якому разі, Альцгеймер нині дуже модний. Навіть журналу не розгорнеш, якщо не наткнешся на згадку про нього. Адельхайд Росен написала п’єсу про не всіх вдома власну матір, Ян Пронк розповідає про недоумкувату матір на «YouTube», Марія ван Хуфен описує хворобу свого чоловіка у «de Volkskrant». Якщо у вас немає близьких з Альцгеймером, то ви просто не в темі, наче з минулого століття. Тож ви маєте бути вдячні за те, що маєте мене!»
Я зааплодував їй.
Грітьє запросила мене на вечерю.
Вівторок, 10 грудня
Схоже, що вже існує книга під назвою «Стара болячка». Цей шедевр Еллен Пасман про судову справу «Віллем Олтманс проти Нідерландів». Якщо мій щоденник колись таки опублікують, то «Старою болячкою» його вже не наречеш.
Я вигадав наступні альтернативні варіанти:
1. Стічною канавою вниз.
2. Кінець за життя.
3. Кінець зв’язку.
4. Не пуп землі.