Не посмів розповісти про них Мерилін, ніби після цього вона побачить усе його власними очима. Побачить його, худого вигнанця, який харчується тим, що не схотіли їсти інші, розповідає уроки напам’ять і намагається залишитися непоміченим. Самозванець. Джеймс боявся, що тепер вона завжди бачитиме його таким.
— Мої батьки померли, — сказав він. — Одразу по тому, як я вступив до коледжу.
Його мати померла від пухлини мозку, коли він був на другому курсі. Батько пішов із життя за шість місяців після неї. Ускладнення після пневмонії, сказали лікарі, але Джеймс знав правду: батько не хотів більше жити.
Мерилін нічого не сказала — просто потягнулась і взяла його обличчя в долоні. Джеймс відчув у цих м’яких долонях рештки тепла з духовки. Це тривало якусь мить, поки не задзижчав таймер, — тоді вона знову розвернулася до плити, але він і далі відчував її тепло. Згадав мамині руки — у мозолях після чищення каструль, у шрамах від опіків парою — і захотів припасти губами до ніжної западинки на перетині ліній життя й кохання Мерилін. Він пообіцяв собі, що ніколи не дозволить цим рукам стати такими, як у його матері.
Мерилін зачарувала його тим, як вправно діставала з духовки бронзову курку, що аж лисніла. Під її руками густішав бульйон, перетворюючись на підливу, картопля, яку вона помішувала виделкою, набухала, неначе бавовна, — усе було прекрасним. З усього, що він бачив, це найбільше нагадувало магію.
За кілька місяців вони одружилися й уклали угоду: залишити минуле в минулому, перестати ставити запитання, дивитися лише вперед і не озиратися назад.
Тієї весни Мерилін вибудовувала плани на останній курс бакалаврату; Джеймс закінчував аспірантуру і досі чекав на рішення щодо свого зарахування на кафедру історії. Там була вакансія — він запропонував свою кандидатуру, й голова кафедри, професор Карлсон натякнув, що Джеймс, безумовно, має найбільшу кількість досягнень з-поміж інших однокурсників. Час від часу він ходив на інші співбесіди — у Нью-Хейвені, Провіденсі — про всяк випадок, хоча глибоко в душі був певен, що працюватиме в Гарварді.
— Карлсон уже практично взяв мене на роботу, — говорив він Мерилін щоразу, коли спливала ця тема.
Вона кивала, цілувала його й відмовлялася думати, що станеться, коли наступного року після випуску вона вступить у медичний виш — і хтозна, у якому місті. Гарвард, думала вона, загинаючи пальці. Колумбія. Джонс Хопкінс. Стенфорд. Кожен палець — більш віддалений заклад.
Потім у квітні сталося дві події, на які не чекав жоден з них. Професор Карлсон повідомив, що йому дуже, дуже шкода розчаровувати Джеймса, але вони вирішили взяти його однокурсника Вільяма Макферсона і, звісно, впевнені, що Джеймс може знайти безліч інших можливостей деінде.
— Вони сказали, чому? — спитала Мерилін.
Джеймс відповів:
— Вони сказали, я не зовсім те, що потрібно кафедрі.
Більше вона до цієї теми не поверталася.
За чотири дні — ще більший сюрприз: Мерилін дізналася, що вагітна.
Тож пропозицію від дуже скромного коледжу Мідлвуду вони прийняли з полегшенням. Замість Бостона — глушина в Огайо. Замість медичного вишу — весілля. Зовсім не те, що планувалося.
— Дитина, — повторювала Мерилін Джеймсові, знову й знову. — Наша дитина. Це набагато краще.
Ішов усього лишень третій місяць вагітності — на час весілля ще нічого не було помітно. Вона говорила собі: «Ти можеш повернутися і довчитися той останній рік бакалаврату, коли дитина підросте».
До моменту, коли можливість знову піти вчитися стала б реальною, мало минути майже вісім років, але Мерилін цього ще не знала. Коли вона взяла декретну відпустку на невизначений термін і вийшла з деканату, ще була впевнена: усе, про що мріяла, — медичний виш, лікарська практика, це нове й важливе життя, — завжди напоготові чекатиме на її повернення, як добре натренований пес чекає на господаря. Проте, коли Мерилін сіла біля телефонного столика в холі гуртожитку й почала диктувати операторові міжміського зв’язку номер матері, голос у неї здригався на кожній цифрі. Коли нарешті на лінії почувся мамин голос, вона забула привітатися. Натомість випалила:
— Я виходжу заміж. У червні.
Мама трохи помовчала.
— Хто він?
— Його звуть Джеймс Лі.
— Студент?
Мерилін зашарілася.
— Він якраз закінчує аспірантуру з американської історії. — На мить завагалася й зважилася сказати лише напівправду. — Його з осені хотіли прийняти на роботу в Гарвард.
— То він професор, — материн голос здався ледь настороженим. — Сонечку, я така щаслива за тебе. Не можу дочекатися зустрічі з ним.
Мерилін стало легко-легко. Маму не засмутило, що вона раніше пішла з університету; чого її має це турбувати? Хіба вона не зробила те, на що сподівалася мама, — не зустріла в Гарварді чудового хлопця? Вона читає з папірця: п’ятниця, 13 червня, 11:30, з мировим суддею; потім — обід у «Паркер Хауз».
— Великого святкування не буде. Лише ми, ти, й кілька наших друзів. Батьки Джеймса померли.
— Лі, — уголос розмірковує мати. — Він пов’язаний із кимось, нам відомим?
Мерилін раптом зрозуміла, про що думала її мати. Ішов 1958 рік; їхній шлюб був би порушенням законів у Вірджинії та ще в половині штатів. Навіть у Бостоні вона інколи помічала осуд в очах перехожих. Тепер Мерилін була не такою яскравою білявкою, як у дитинстві, але волосся залишалося достатньо світлим, щоб привернути увагу до контрасту із чорнильно-чорною головою Джеймса в кінотеатрі, на лаві у парку чи біля шинквасу в кафетерії Вальдорфа.
Сходами спускалася зграйка дівчат із Редкліффа; вони зупинилися поряд, очікуючи, поки звільниться телефон, інші юрмилися довкола дзеркала й пудрили носи. Усього тиждень тому одна з них почула про весілля Мерилін і зайшла до неї в кімнату «переконатися, що це правда».
Мерилін, міцно стискаючи слухавку, приклала другу долоню до живота й стишила голос.
— Я не знаю, мамо, — сказала вона. — Чому б тобі самій у нього не спитати при зустрічі?
Так її мати приїхала з Вірджинії. Уперше вона вибралася за межі рідного штату. За кілька годин по Джеймсовій церемонії вручення дипломів, на станції, в очікуванні потягу, яким повинна була прибути мама, Мерилін переконувала себе: вона б усе одно приїхала, навіть якби й знала правду. Мама вийшла на платформу, побачила Мерилін, і на її обличчі промайнула усмішка — мимовільна, горда — й на мить Мерилін собі повірила: «Звісно, вона приїхала б».
Та усмішка була мов спалах блискавки. Материн погляд метнувся від гладкої білявки, яка стояла ліворуч від її доньки, до худого азіата праворуч: вона шукала Джеймса, про якого стільки чула, й не знаходила його. Нарешті мати зрозуміла. До того, як вона потиснула Джеймсові руку, сказала, що дуже, дуже рада знайомству, й дозволила взяти її сумку, минуло кілька секунд.
Вони з Мерилін вечеряли вдвох, і мама не згадувала Джеймса до десерту. Дочка знала, що мати спитає: «Невже ти його кохаєш?» — і заздалегідь накручувала себе. Але мама не поставила цього запитання, вона взагалі не вжила слова «кохання». Натомість взяла шматок торта й пильно глянула на доньку через стіл.
— Ти впевнена, — спитала вона, — що він робить це не заради «зеленої карти»?
Мерилін не змогла поглянути їй в обличчя. Втупилась у материні руки, вкриті плямами, попри рукавички та лосьйон із запахом лимона, на виделку, затиснуту між пальців, на крихти, завислі на зубцях. А коли поглянула, то помітила в матері між брів маленьку зморшку, неначе хтось ножем розрізав їй чоло. Мине багато років, і Ханна помітить на обличчі в матері той самий знак глибокого занепокоєння, хоча й не знатиме, звідки він узявся. Та Мерилін ніколи б не визнала цієї схожості.
— Мамо, він народився в Каліфорнії, — сказала вона, і мати відвела погляд та витерла рота серветкою; на ній залишилися два червоні відбитки.
На ранок того дня, коли мало відбутися їхнє весілля, поки всі чекали в приміщенні суду, мати Мерилін без кінця клацала застібкою сумочки. Вони приїхали майже на годину раніше — побоювалися заторів на дорогах, проблем із паркуванням, запізнення на церемонію до мирового судді. Джеймс надягнув новий костюм і попліскував по нагрудній кишені, крізь темно-синю вовняну тканину, перевіряючи обручки. Через цей його боязкий і нервовий жест Мерилін хотілося поцілувати його просто тут, у всіх на очах. За двадцять п’ять хвилин вона стане його дружиною. А тоді мати підійшла ближче та стиснула лікоть Мерилін мов у лещатах: