Шестеро дітей. Затишний будинок. Багато одягу, їжі й батьки, які дбають про тебе. Як то воно, рости в такій сім’ї? І чому Аліша повернулася до цього всього спиною?
Авжеж, Вілл занадто довго працював у правоохоронних органах, щоб приймати це все за чисту монету. З досвіду він знав, що наркомани починають вживати наркотики не від того, що вони найнещасніші люди на Землі. Вони звертаються до наркотиків, бо мають на те вагому причину: від бажання не відставати від однолітків до прагнення забутися. Батько, який перебував у Нью-Йорку, міг виявитися садистом. Братики у своїх перших сексуальних перемогах могли дійти не далі, ніж до коридору власного будинку. Найстарша сестра могла бути суперрозумницею, у тіні якої нічого не росло.
Але Вілл прийшов не для того, щоб гриміти скелетами в шафі сімейки Монро. Він прийшов сказати цій жінці, що її дочка, яку вона так давно втратила, тепер пішла назавжди.
— Ви не бачили дочки двадцять років? — запитав він.
— Щонайменше.
— І не передзвонювалися? Не надсилали листівок чи листів?
— Кілька років тому був один дзвінок, — пригадала Міріам. — Аліша була в тюрмі. Їй потрібні були гроші.
Майкл казав, що як особу, з якою можна зв’язатися, Аліша вказала тільки Малого Джі, коли її заарештували, але черговий поліцейський занотував би, кому вона дзвонила і хто її відвідував, якщо її тримали довше, ніж одну добу.
— З нею розмовляли ви? — спитав Вілл.
— Так. Розмова тривала хвилину, не більше. Я сказала дочці, що не дам їй грошей, і вона кинула слухавку, — пояснила Міріам. — Більше вона з нами не контактувала. Я навіть не знаю, де вона тепер живе.
— Ви не знаєте, з ким вона спілкувалася? Хто були її друзі?
Вона похитала головою.
— Мені дуже шкода, полісмене. Я вас попереджала, що навряд чи зможу чимось допомогти в її пошуках. — Вона подивилася на свою руку, що досі лежала на кришці фортепіано. — Можете сказати, що вона накоїла? Вона ж не… — Жінка швидко глянула на Вілла і знову опустила погляд. — Сподіваюся, вона нікого не вбила?
Вілл відчув, що в горлі з’являється клубок.
— Інші ваші діти живуть близько до вас?
— Не досить близько. — У кутиках губ Міріам заграла усмішка. — Мейсон живе трохи далі по вулиці, але це так далеко, коли в тебе є троє внуків, яких можна балувати.
— Думаю, вам варто йому подзвонити.
Її усмішка згасла.
— Навіщо?
— Місіс Монро, я б дуже хотів, щоб ви подзвонили своєму сину чи ще комусь, хто міг би прийти й побути з вами.
Вона сперлася на піаніно, щоб не втратити рівновагу, так само, як спиралася на двері. Вілл підвівся, і собака тихо загарчав.
Міріам проковтнула слину.
— Мабуть, ви мені скажете, що вона врешті-решт прийняла забагато наркотику.
— Ні, мем. — Він знову показав на диван. — Будь ласка, сідайте.
— Я не зомлію, — сказала вона, хоча її шоколадний колір обличчя суттєво посвітлішав. — Скажіть, що сталося з моєю донькою.
Вілл мусив би розказати й залишити наодинці з її горем, але він не міг. На свій власний подив, коли він заговорив, його голос звучав мало не благально.
— Місіс Монро, будь ласка, сядьте.
Вона дозволила йому підвести себе до канапи і всадовити поруч із собою. Віллу варто було взяти її за руку, зробити щось, щоб заспокоїти, але він відчував, що не зможе цього зробити. Хоча й розумів, що відтягування неминучого — це найбільш егоїстичний вчинок у його житті.
— У неділю вночі Алішу вбили на сходах біля її квартири, — нарешті сказав він.
Міріам розтулила рот і ковтнула повітря.
— Вбили?
— Я думаю, вона знала вбивцю, — сказав Вілл. — Думаю, що вона пішла слідом за ним на сходи, і там він заподіяв їй тілесне ушкодження… — Він нерішуче замовк. — Завдана травма призвела до її смерті.
— «Завдана травма», — луною відгукнулася Міріам. — Що це означає? Вона страждала?
Він мусив би збрехати (нічого страшного б не сталося, якби мати почула, що її дитина померла швидко), але не міг.
— Ми точно не знаємо, чи розуміла вона, що з нею відбувається. Сподіваюся, не розуміла… — Він замовк. — І ще сподіваюся, що в її тілі було досить наркотиків, щоб вона гадки не мала, що з нею роблять.
Зненацька Міріам охнула.
— Я читала про це в газеті. У Ґрейді вбили жінку. Ім’я не вказували, але… Я навіть подумати не могла, що…
— Мені дуже шкода, — сказав Вілл нещасній жінці й подумав, що за останні кілька днів повторив цю фразу більше разів, ніж за все своє життя. Він витяг ксерокопію Алішиного листа. — Ми знайшли це в її поштовій скриньці. Листа повернули, бо на ньому було недостатньо марок.
Мати вхопилася за листа, неначе за рятівну линву. Вона дивилася на слова, і щоки їй заливали сльози. Прочитавши листа з десяток разів, вона пробурмотіла:
— Парія.
— Ви не могли би пояснити, про що йшлося?
Міріам поклала листа на коліна. Її руки тремтіли.
— Через дорогу був один будинок — його від нас відділяло всього троє дверей, а відчуття було таке, наче ціла прірва. — Вона довгим поглядом подивилася у вікно, неначе могла той будинок побачити. — Ми були єдиною темношкірою сім’єю в цьому районі. Ще сміялися з Тобаясом, коли люди казали: «Району гаплик», — бо на їхній вулиці вже жили чорти.
— Та сім’я досі там живе?
Вона похитала головою.
— Відколи Карсони виїхали, у тому будинку вже з десяток сімей змінилося. Його добудували, перетворили на палац, але в ті часи то була скромна халупка — з кублом всередині. Кожен район має такий будинок, правда ж? Поганий будинок, де живе поганий хлопчисько.
— Так, мем.
Вона знову подивилась у вікно.
— Щовихідних — гулянки. Дорогою туди-сюди літають машини. Той хлопчисько псував усіх, хто з ним зв’язувався. Ми називали його Парією Пейзлі-стрит.
Вілл згадав, що Аліша називала себе в листі парією.
— Його матері ніколи не було вдома, — провадила Міріам. — Вона була юристом, ви уявляєте? — Вона повернулася обличчям до Вілла. — Мабуть, я могла б її звинувачувати до посиніння, але насправді вона так само не могла контролювати свого сина, як і ми.
— Аліша втекла з цим хлопцем?
— Ні. Вона втекла з тридцятидев’ятирічним чоловіком, якого звали Маркус Кіт. Він був консультантом у її програмі лікування. Згодом ми дізналися, що він уже сидів за розбещення неповнолітніх. — Вона невесело розсміялася. — З таким самим успіхом у кожній тюрмі Америки можна поставити обертові двері.
— У листі вона неначе звинувачує вас у чомусь, — спробував промацати Вілл.
Міріам натягнуто всміхнулася.
— Коли Аліші було одинадцять, я покинула сім’ю. Я пішла тоді до іншого чоловіка. Яка мати, таке й дитя. — Вона підняла листа. — Чи то «гріхи батьків», як красномовно написала моя дочка.
— Але ж ви повернулися.
— Ми з Тобаясом зрештою помирилися, але пристрасті ще довго не вщухали. Через ці проблеми ми геть занедбали Алішу, а потім вона зв’язалася з тим хлопцем, який жив через дорогу. — Жінка піднесла руку до комірця й потягнула за хрестик, що висів на золотому ланцюжку.
Вілл поклав руку в кишеню й витяг хрестик з Алішиного конверта.
— Ми теж такий знайшли.
Міріам подивилася на хрестик, але в руки не взяла.
— Такі є в усіх моїх дітей.
Вілл не хотів їй казати, що Аліша надіслала його назад. Досить було з матері й листа. Та все ж він мусив запитати:
— З цим хрестиком пов’язано щось важливе?
— Тобаяс купив їх, коли я повернулася в сім’ю. Ми всі зібралися за столом, і він їх роздав кожному. Вони означали нашу єдність, нашу віру в те, що ми знову можемо бути сім’єю.
Вілл узяв її за руку, поклав хрестика на долоню і склав пальці.
— Я думаю, вона б хотіла, щоб він був у вас.
Він залишив її саму в кімнаті й пішов коридором, повз картини, фотографії, повз усе, що Міріам і Тобаяс Монро збирали протягом багатьох років, щоб перетворити свій будинок на дім. Біля вхідний дверей стояв високий стіл, на який Вілл саме вирішив покласти свою візитну картку, коли почув з вітальні голос Міріам. Очевидно, вона розмовляла по телефону.