На столі знову завищав телефон. Джонсі взяв слухавку.
— Алло?
Від голосу Бобра по спині у нього пробігли мурашки. Телефонний дзвінок від мерця. Зовсім як у фільмах, які він любить. Точніше, любив.
— У нього голова відірвалася, Джонсі. Вона валялась у канаві, а очі заліплені брудом.
Почулося клацання, і зробилося зовсім тихо. Джонсі повісив слухавку і повернувся до вікна. Під’їзна дорога зникла. Деррі зник. Він дивився на «Діру в стіні» під чистим блідим ранковим небом. Дах не зелений, а чорний — такий вигляд «Діра» мала до 1982 року, коли вони, четверо міцних старшокласників (утім, Генрі ніколи не скидався на «міцного»), допомогли батькові Бобра покласти зелену дранку, яка до останнього часу захищала мисливський будиночок.
Тільки Джонсі не потрібні були подібні орієнтири, щоб зрозуміти, який зараз час. Знав це він так само добре, як те, що зеленої дранки більше немає, як немає і самої «Діри в стіні». Генрі спалив будинок дощенту. За мить відчиняться двері і вибіжить Бобер. Зараз 1978 рік, коли все це почалось, і за мить вибіжить Бобер у трусах-боксерах і шкірянці з численними блискавками, кінці помаранчевих хусток майорять на вітрі. У 1978-му вони були молоді… і вони змінилися. День інший, і лайно не те саме. Того дня вони усвідомили, як сильно змінилися.
Джонсі як зачарований дивився у вікно.
Двері відчинились.
Вибіг чотирнадцятирічний Бобер Кларендон.
Розділ 15
Генрі й Овен
Генрі спостерігав, як у сяйві ліхтарів, пригнувши голову, крізь сніг і сильний вітер до нього бреде Андергілл. Генрі вже відкрив був рота, щоб йому щось сказати, але, перш ніж він устиг це зробити, його охопило, майже розплющило відчуття присутності Джонсі. А потім прийшов спогад, який повністю затулив і Андергілла, і його яскраво освітлений засніжений світ. Раптом він опинився в 1978 році, і не в жовтні, а в листопаді, всюди була кров, кров на очереті, у зеленій болотній воді — уламки скла, а потім — удар дверима, які з грюкотом зачинились.
Генрі з моторошного, плутаного сну — кров, бите скло, ядучі запахи бензину та паленої гуми — вирвав грюкання дверима і порив крижаного вітру. Він підхоплюється і бачить поруч Піта. Той сидить, його безволосі груди вкриті гусячою шкірою. Генрі й Піт сплять на підлозі в спальних мішках, тому що програли жереб, коли всі четверо кидали монетку. Боброві та Джонсі дісталося ліжко (пізніше в «Дірі в стіні» з’явиться третя спальня, але поки що їх тільки дві, і одну з них, користуючись божественним правом дорослого, забрав собі Ламар), тільки зараз на ліжку сам Джонсі, теж сидить зі здивованим і переляканим виглядом.
«Скубі-Дубі-Ду, де подівся ти? — це спадає Генрі на думку без якоїсь причини, коли він намацує окуляри на підвіконні. У носі досі стоїть запах бензину і палаючих покришок. — Є в нас справ багато…»
— Розбився, — хрипким голосом каже Джонсі й відкидає ковдру. Торс у нього голий, але, як Генрі й Піт, спати він лягав у шкарпетках і кальсонах.
— Ага, пішов під воду, — киває Піт, але обличчя його говорить про те, що він не уявляє, про що йдеться. — Генрі, у тебе його черевик…
— Туфля… — виправляє Генрі, але теж не розуміє, про що говорить. І не хоче розуміти.
— Бобер, — каже Джонсі і незграбно вистрибує з ліжка. Одна ступня у шкарпетці наступає на руку Піта.
— Ай! — скрикує Піт. — Ти наступив на мене, пентюх довбаний. Дивись, куди ноги…
— Та замовкни ти, — перериває Генрі, до того ще й хапає за плече і струшує. — Містера Кларендона розбудиш!
Що дуже навіть легко зробити, тому що двері до дитячої спальні відчинені. Як відчинені двері в протилежному кінці великої центральної кімнати, які ведуть у двір. Не дивно, що їм холодно, — тут добрячий протяг. Тепер, коли очі Генрі знову запрацювали (так він про це думає), він бачить, як холодний листопадовий вітер, що дме крізь відчинені двері, розгойдує ловця снів.
— Де Даддітс? — питає Джонсі хрипкуватим спросоння голосом. — Він що, з Бобром вийшов?
— Він у Деррі повернувся, дурню, — відповідає Генрі, встаючи й натягуючи термомайку. Але насправді він не відчуває, що Джонсі дурень, бо йому самому здається, ніби Даддітс тільки-но був з ними.
«Це був сон, — думає він. — Даддітс був уві сні. Він сидів на березі. Він плакав. Він був засмучений. Він не хотів. Якщо хтось і хотів, то це ми».
І плач усе ще триває. Він чує, як вітер несе його в дім крізь відчинені двері. Але плаче не Даддітс. То Бобер.
Вони один за одним виходять із кімнати, дорогою натягуючи одяг, ідуть босоніж — взуватися занадто довго.
Одне добре: судячи з невеликого містечка пивних банок на кухонному столі (плюс передмістя на кавовому столику), дитячий шепіт не розбудить Бобрового батька.
Крізь шкарпетку на нозі Генрі відчуває холод великих гранітних сходів. Такий глибинний і безтямний холод, напевне, йде від самої смерті, але він його майже не помічає.
Бобра Генрі бачить одразу. Той стоїть на колінах під кленом з помостом у гілках, ніби молиться. Біліють голі ноги. На ньому косуха, на рукавах, як у пірата, майорять кінці прив’язаних помаранчевих хусток — це його батько наполіг, щоб син носив ці дурнуваті хустки, за які будь-який мисливець взяв би його на сміх. Одяг його і справді кумедний, але не сповнене болю обличчя, звернене до майже голих кленових гілок. По Бобрових щоках струмують сльози.
Генрі зривається на біг. Піт і Джонсі не відстають, у прохолодному ранковому повітрі їхнє дихання перетворюється на білі клуби пари. Засипана глицею земля під ногами Генрі майже така ж тверда й холодна, як гранітний поріг.
Він падає на коліна біля Бобра. Сльози водночас лякають його і вселяють якесь благоговіння, тому що Бобер не просто ронить скупі чоловічі сльози, як герой фільму, котрому це дозволено, коли помирає його собака або дівчина; тут цілий Ніагарський водоспад. Під носом у нього висять дві прозорі блискучі нитки. Такого в кіно не побачиш.
— Фу, — кривиться Піт.
Генрі кидає на нього роздратований погляд, але бачить, що Піт дивиться не на Бобра, а далі, на калюжу блювотиння, над якою здіймається пара. У калюжі можна розрізнити зернятка з’їденої вчора ввечері кукурудзи (Ламар Кларендон стає пристрасним шанувальником консервованої їжі, коли доходить до куховарства в похідних умовах) і ниточки м’яса вчорашньої курки. Шлунок Генрі неприємно стискається. І щойно він починає заспокоюватися, Джонсі починає блювати. Звук схожий на гучну вологу відрижку. Його блювотні маси коричневого кольору.
— Фу! — майже кричить Піт.
А Бобер, схоже, цього не помічає.
— Генрі! — промовляє він. Очі під двома лінзами сліз здаються величезними і страшними. Вони ніби дивляться не на обличчя Генрі, а крізь нього, у потайні шпаринки за стінкою його чола.
— Бобре, все гаразд. Тобі наснився поганий сон.
— Так, поганий сон, — белькоче Джонсі, його горло все ще забите блювотинням. Він намагається прочистити його гучним риканням , яке звучить іще огидніше, ніж звуки, які він тільки-но видавав, потім низько нахиляється й харкає. Руки його впираються в штанини кальсонів, гола спина вкрита гусячою шкірою.
Бобер не звертає уваги на Джонсі й на Піта, коли той присідає поруч із ним з іншого боку і невпевнено обіймає однією рукою за плечі. Бобер дивиться тільки на Генрі.
— У нього голова відірвалася, — шепоче Бобер.
Джонсі теж стає на коліна, і тепер вони втрьох стоять навколо Бобра: Генрі та Піт із боків, Джонсі попереду. На підборідді Джонсі блищить блювота, він хоче її витерти, але Бобер бере його за руку. Хлопці сидять під кленом, і раптом вони стають єдиним цілим. Відчуття єдності швидкоплинне, але таке ж яскраве, як їхній сон. Це і є сон, але зараз ніхто з них не спить, відчуття раціональне, і вони не можуть у нього не повірити.
Тепер Бобер дивиться своїми моторошними вологими очима на Джонсі, руку якого стискає.