Піт повільно перемістився ліворуч, узявся за брезент, після чого рушив уперед. Брезент був їй саньми, тепер буде саваном.
— Шкода, що так вийшло, — промовив він. — Беккі, чи як там тебе. Дійсно шкода. Але я нічим не допоміг би тобі, якби залишився, ти ж знаєш. Я не лікар, я, блядь, продавець машин. Ти була…
«Приречена від самого, сука, початку», — ось що він хотів сказати, але слова застрягли у нього в горлі, коли він побачив її спину. Цю частину не було видно, доки він не наблизився, тому що вона лежала обличчям до багаття. Задня частина її брюк була розірвана на клаптики, ніби вона, закінчивши випускати гази, перейшла на динаміт. Обірвані краї джинсової тканини тріпотіли на вітрі. Також тріпотіли клапті білизни, яка була нижче, щонайменше дві пари штанів: білі зі щільної бавовни та рожеві шовкові. І щось росло на обох штанинах і на задній частині куртки. Поріст, що нагадував цвіль або якийсь грибок. Червоний із золотинкою, утім, це міг бути відсвіт вогню.
Щось вийшло з неї. Щось…
«Так. Щось. І воно зараз за мною спостерігає».
Піт подивився в ліс. Нічого. Потік тварин вичерпався. Він був один.
«Тільки я не один».
Ні, не один. Поруч щось ховалося. Щось, чому не подобався холод, що воліло теплого й вологого місця. Тільки…
«Тільки воно виросло занадто великим. І в нього скінчилася їжа».
— Ти тут?
Піт думав, що почуватиметься дурнем, коли отак гукне в ліс, але ні. Він почувався переляканим, і то більше, ніж будь-коли.
Погляд зупинився на цвілі, яка уривчастою доріжкою йшла від Беккі — так, її звали Беккі, сто відсотків — і завертала за ріг куреня. За мить Піт почув неприємне шкребіння, ніби щось повзло по бляшаному даху. Він підняв голову і простежив поглядом за рухом.
- Іди, — прошепотів він. — Іди і дай мені спокій. Я… я замахався.
Нагорі знову зашаруділо — щось просунулося далі по даху. Так, він замахався. І тепер він, на жаль, став їжею. Істота нагорі знову завозилася. Піт сумнівався, що вона чекатиме довго; можливо, вона і не могла чекати довго там на холоді, це все одно, що запхнути гекона до холодильника. Швидше за все, вона збиралася впасти на нього зверху. І тільки зараз Піт усвідомив страшну річ: він так зациклився на пиві, що забув узяти довбані рушниці.
Першим його бажанням було заповзти глибше в курінь. Але це могло бути помилкою — там він опинився б у замкненому просторі, з якого немає виходу. Замість цього він узявся за одну з палаючих гілок, які щойно кинув у вогнище. З вогню він поки витягати її не став, просто поклав долоню на край. Другий її кінець був охоплений яскравим полум’ям.
— Ану! — гукнув він бляшаному даху. — Любиш тепленьке? У мене є дещо для тебе. Спускайся і бери. Ням — мать твою — ням.
Нічого. Принаймні на даху було тихо. Лише за спиною пролунав глухий ляп: це одна з нижніх гілок скинула з себе снігову подушку.
Пальці Піта стислися на саморобному смолоскипі. Він підняв гілку, потім у маленькому вихорі іскор знову опустив.
— Спускайся, тварюко. Я теплий, я смачний, і я чекаю.
Нічого. Але воно сиділо нагорі. Воно не могло чекати довго, в цьому Піт не сумнівався. Скоро воно прийде.
Час ішов. Піт не міг визначити, як довго тривало очікування, — годинник остаточно зупинився. Іноді його думки неначе загострювались, як бувало раніше, коли вони всією компанією проводили час із Даддітсом (хоч у міру того, як вони дорослішали, а Даддітс залишався колишнім, це траплялося все рідше й рідше, наче їхні мінливі мозки й тіла поступово втрачали здатність уловлювати дивні сигнали, які посилав їм Даддітс). Так, схожість із минулим була, але було і щось нове. Можливо, пов’язане з вогнями в небі. Він усвідомлював, що Бобер помер, а з Джонсі могло трапитися щось жахливе, тільки не знав, що саме.
Що б не трапилося, Генрі про це теж знав, хоч і не точно. Десь у його голові, у найглибшому місці, Генрі все повторював: «Хрест у Бенбері, хрест у Бенбері, скачи на паличці-конячці до хреста в Бенбері».
Вогонь на гілці наближався до руки, і Піт подумав: що робитиме, якщо гілка згорить раніше, ніж істота спуститься, і він не встигне нею скористатись? А потім у нього виникла нова думка, яскрава, як день, і червона від панічного страху. Вона заповнила всю його голову, і він почав вигукувати її вголос, заглушаючи звуки руху істоти, яка почала швидко ковзати по похилій блясі.
— Будь ласка, помилуйте нас! Ne nous blessez pas![66]
Але вони не помилують, бо… Чому?
«Тому що вони не безпорадні маленькі інопланетні чоловічки, які чекають, поки хто-небудь позичить їм телефонну картку Нової Англії, щоб зателефонувати додому. Вони — хвороба, вони — рак, і, хвала Господу, хлопці, ми з вами — хіміотерапія, одна велика, гаряча доза радіації. Ви мене чуєте, хлопці?»
Піт не знав, чи чують вони, хлопці, до яких звертався голос, але він чув. Вони прийдуть. Хлопці прийдуть, «криваві пірати» прийдуть, і жодні благання у світі не зупинять їх. А вони благали, і Піт благав разом з ними.
— Будь ласка, помилуйте нас! Будь ласка! S’il vous plaоt! Ne nous blessez pas! Ne nous faites pas mal, nous sommes sans dйfense![67] — Крізь сльози: — Будь ласка! Заради всього святого! Ми безпорадні!
Внутрішнім поглядом він побачив руку, собаче лайно, майже голого хлопчика, який плаче. І весь цей час істота повзала по даху, вмираюча, але не безпорадна, дурна, але не безмозка, підбиралася до Пітера зі спини, поки він кричав, поки лежав на боці поруч із мертвою жінкою, слухаючи, як починається якась апокаліптична бійня.
«Рак», — промовив чоловік зі світлими віями.
— Будь ласка! — закричав він. — Будь ласка, ми беззахисні!
Але хоч це правда, хоч брехня — однаково запізно.
Снігохід проминув місце, де сховався Генрі, не зменшуючи швидкості, і тепер його звук стихав на заході. Можна було без побоювання покинути притулок, але Генрі не вийшов. Не міг. Розум, який оселився в Джонсі, не відчув його: чи то відволікся, чи то Джонсі якимось чином…
Але ні. Сама думка про те, що хоча б якась частка Джонсі залишилася всередині цієї моторошної хмари, здавалася безглуздою.
А тепер, коли щось пішло — в усякому разі, віддалялося, — зазвучали голоси. Вони наповнили череп Генрі, мало не звівши з глузду балаканиною, як плач Даддітса завжди зводив його з глузду, принаймні доти, доки статева зрілість не заступила всю цю нісенітницю. Один із голосів належав людині, яка щось сказала про грибок (легко помирає, якщо не потрапляє на живого носія ), а потім щось про телефонну картку Нової Англії і… хіміотерапію? Так, велика, гаряча доза радіації. Голос якогось психа, подумав Генрі. Господь свідок, він надивився на таких на своєму віку.
Решта голосів змушували його ставити під сумнів власну розсудливість. Не всі були йому знайомі, але деяких він упізнав: Волтер Кронкайт[68], Баґз Банні, Джек Вебб[69], Джиммі Картер, жінка, про яку він подумав, що то Марґарет Тетчер. Іноді голоси говорили англійською, іноді французькою.
— Il n’y a pas d’infection ici[70], — вимовив Генрі й заплакав. Його приголомшило і надихнуло те, що серце ще зберегло сльози, хоча він думав, що ні сліз, ні сміху — справжнього сміху — там уже не лишилося. Сльози страху, сльози жалю, сльози, які розверзли кам’яну основу одержимості самим собою і підірвали брилу зсередини. «Тут інфекції немає. Будь ласка, о Господи, зупиніться, не треба, не треба, nous sommes sans dйfense, NOUS SOMMES SANS… »
Потім на заході загримів справжній грім людських голосів, і Генрі схопився за голову, думаючи, що крики й біль розірвуть її на частини. Падлюки просто…
66
Не ображайте нас (фр.).
67
Будь ласка! Не ображайте нас! Не чіпайте нас, ми беззахисні (фр.).
68
Walter Cronkite — американський тележурналіст і телеведучий, протягом дев’ятнадцяти років вів вечірні новини на телеканалі CBS.
69
Jack Webb — американський актор, телепродюсер, режисер і сценарист.
70
Тут інфекції немає (фр.).