Зниклі мисливці, НЛО. Усе це цікаве, з соковитими подробицями і, поза всяким сумнівом, гідне «Прямого ефіру о шостій годині» («Місцеві новини! Найгучніші новини! Ваше місто і наш штат!»). Але сьогодні до цих новин дещо додалося. Щось страшніше. Звичайно, це всього тільки чутки, не більше, і Роберта всім серцем сподівалася, що чутками вони й залишаться, але чутки настільки моторошні, що вона вже дві години не відходить від телевізора, п’є забагато кави і все більше й більше нервує.
Найстрашніші чутки крутяться навколо повідомлень про те, що в лісі неподалік від того місця, де бачили завислий над лінією електропередач сигароподібний об’єкт, звалився якийсь літальний апарат. Майже такою ж тривожною було звістка, що в більшій частині округу Арустук, приблизно на двох сотнях квадратних миль, які переважно належать целюлозно-паперовим компаніям і уряду, оголошено карантин.
Високий блідий чоловік із глибоко посадженими очима коротко переговорив з репортерами на авіаційній базі Національної гвардії в Банґорі (він стояв перед табличкою «Дім маніяків») і сказав, що чутки не відповідають дійсності, але «велика кількість суперечливих свідчень» зараз перевіряється. Пояснювальний напис говорив просто: «Абрагам Курц». Роберта не могла визначити його звання і взагалі того, чи військовий він. Одягнений він був у простий зелений комбінезон з однією-єдиною застібкою-блискавкою. Якщо він і змерз — ще б пак, у самому комбінезоні, — то не показував цього. Щось у його очах, дуже великих, облямованих дуже світлими віями, Роберті не сподобалось. Їй вони здавалися очима людини, яка звикла брехати.
— Не могли б ви хоча б підтвердити, що літальний апарат, який впав, не є іноземним, не є… позаземним? — хвацьким голосом поцікавився один репортер.
- І-Ті телефонувати додому[61], — сказав Курц і розсміявся. Розсміялися й інші репортери. Ніхто, крім Роберти, яка дивилася сюжет тут, у Західному Деррі, схоже, не розумів, що насправді це ніяка не відповідь.
— Чи підтверджуєте ви, що в районі Джефферсон-тракт не було оголошено карантину? — запитав інший репортер.
— Наразі не можу цього ні підтвердити, ні спростувати, — сказав Курц. — Ми дуже серйозно поставилися до цієї справи. Сьогодні ваші податки працюють на повну, пані та панове.
І він попрямував у бік гелікоптера з гвинтом, що повільно обертався, і великими білими літерами АНГ на боці.
За словами диктора новин, цей сюжет був записаний о 9:45 ранку. Далі було показано інший ролик, де зображення смикалося, бо було зняте на ручну відеокамеру з борту літака «сессна», найнятого Дев’ятим каналом, щоб облетіти Джефферсон-тракт. Літак трусило, він летів крізь густий сніг, але це не приховало його від двох вертольотів, які наздогнали «сессну» і великими коричневими бабками прилаштувалися обабіч. Усе це супроводжувалося записом розмови між пілотами, настільки невиразної, що Роберті довелося читати жовті субтитри внизу екрана телевізора, щоб хоч щось зрозуміти. «Це закритий район. Наказую повернутися на місце вильоту. Повторюю: це закритий район. Повертайте».
«Закрито» і «карантин» — це те саме чи ні? Роберта Кейвелл вирішила, що, мабуть, так, хоч і подумала, що така людина, як Курц, уміє вводити в оману. Літери на боках вертольотів було видно абсолютно чітко: АНГ. На одному з них, можливо, Абрагам Курц і полетів на північ.
Пілот «сессни»: «Від чийого імені проводиться ця операція»?
Радіо: «“Сессна”, розвертайтесь, або вас буде примушено розвернутися».
«Сессна» розвернулась. Однаково в неї залишалося мало пального, повідомив диктор, ніби це все пояснювало. Після цього вони тільки демонстрували старі повідомлення під виглядом «останніх новин». Великі телекомпанії, вочевидь, уже вислали своїх кореспондентів на місце подій.
Коли Роберта встала, щоб вимкнути телевізор, — усі ці новини змушували її нервувати, — Даддітс закричав. Серце зупинилося в її грудях, а потім забилося з подвоєною швидкістю. Вона розвернулася, вдарила стіл кріслом, яке раніше було улюбленим місцем Алфі, а тепер перейшло до неї, перекинула чашку з кавою. Коричнева калюжка розповзлася по «TV Guide»[62], утопивши весь акторський склад «Клану Сопрано»[63].
За криком пролунав гучний істеричний плач, ридання дитини. Так, Даддітсу вже за тридцять, але він помре дитиною, і задовго до того, як йому виповниться сорок.
Мить вона не могла зрушити з місця. Потім нарешті знайшла в собі сили і рушила, шкодуючи, що поруч немає Алфі або, ще краще, одного з хлопчиків. Вони, звичайно, вже зовсім не хлопчики, тільки Даддітс залишався хлопчиком — синдром Дауна перетворив його на Пітера Пена, і скоро він помре у своїй Небувалії.
— Я йду, Дадді! — крикнула вона й пішла. Поспішаючи через зал до спальні, Роберта відчула себе жахливо старою: серце волого калатало об ребра, у коліна бив артрит. Для неї Небувалії не буде. — Іду. Мама йде!
Він усе ридав, ніби в нього серце розривалося. Він плакав, коли першого разу, чистячи зуби, побачив, що в нього з ясен сочиться кров, але ніколи не кричав, і минуло вже багато років відтоді, коли він так плакав востаннє. Ці ридання били в мозок і рвали душу. Бум-бух, бум-бух, бум-бух.
— Дадді, що сталося?
Вона ввірвалась до кімнати і, дивлячись на нього широко розплющеними очима, була настільки впевнена, що в нього знову почалася кровотеча, що спочатку їй навіть здалося, що вона бачить кров. Але там був тільки Даддітс, він сидів на своєму розхитаному лікарняному ліжку і розгойдувався вперед-назад із мокрими від сліз щоками. Очі його залишилися такими ж пронизливо-зеленими, але інші кольори його зовнішності зникли. Волосся теж зникло, чудове біляве волосся, яким він нагадував їй молодого Арта Ґарфункеля[64]. Тьмяне зимове світло з вікна поблискувало на його голому черепі; на пляшечках, розставлених на столику біля ліжка (таблетки проти інфекцій, таблетки проти болю, але тільки не таблетки, які могли б зупинити те, що з ним відбувається, або хоча б уповільнити); на стояку для крапельниці перед столиком.
Але вона не бачила нічого незвичного. Нічого, що могло б пояснити майже гротескний вираз болю в нього на обличчі.
Вона сіла поруч із ним, узяла голову, що безперестанку хиталась, і притисла до грудей. Навіть зараз, у хвилину надзвичайно сильного хвилювання, його шкіра лишалась холодною. Утомлена, помираюча кров не могла донести тепло до його обличчя. Вона згадала, як читала «Дракулу», давно, ще в школі, і відчувала приємний жах, який ставав зовсім не таким приємним, щойно вона лягала в ліжко, світло гасло і спальня наповнювалася тінями. Тоді вона дуже раділа, що справжніх вампірів не існує, ось тільки тепер розуміла, що помилялася. Щонайменше один існував, і то значно жахливіший, аніж будь-який трансильванський граф. Звали цього вампіра не Дракула, а лейкемія, і не існувало осикового кілка, яким можна було б простромити його серце.
— Даддітсе, Дадді, милий, що? Що сталося?
І він, лежачи в неї на грудях, сказав, точніше, прокричав. Вона забула про все, що відбувалося на Джефферсон-тракт, крижаний холод пронизав усе її тіло, шкіра взялася сиротами. «Ер мер! Ер мер! О, аммо, ер мер!» Їй не потрібно було просити його повторити, вона слухала його все своє життя і прекрасно зрозуміла:
— Бобер помер! Бобер помер! О, мамо, Бобер помер!
Розділ 9
Піт і Беккі
Піт кричав, лежачи в заваленій снігом колії, поки міг кричати, а потім лежав мовчки, намагаючись упоратися з болем, знайти спосіб зжитися з ним. Не зміг. Це був біль, із яким не можна зжитися, больовий бліцкриґ. Він і не знав, що у світі існує такий біль, — якби знав, залишився б із тією жінкою. З Марсі, хоча її звали не Марсі. Він майже знав її ім’я, але що це змінює? Це в нього зараз були проблеми, біль піднімався від коліна розпеченими спазмами, палючий, моторошний.
61
«ET phone home» — фраза з фільму Стівена Спілберґа «Інопланетянин».
62
«TV Guide» — щотижневий журнал, що публікує програму телепередач та оглядові статті на тему телебачення й культури.
63
«The Sopranos» — американський кримінально-драматичний серіал. Транслювався на каналі HBO з 1999 до 2007 року.
64
Arthur Garfunkel — американський співак, який здобув популярність, виступаючи в складі дуету «Simon and Garfunkel».