— На хер це лайно, — і щосили гепає ним об край столу, як людина, що розбиває зварене яйце. Пульт лопається, випускаючи батарейки й залишаючи в кулаку Джонсі надтріснутий пластмасовий уламок. Він запускає руку під подушку, яку Генрі притискає до обличчя істоти, що пручається. І вагається лише мить, згадуючи першу зустріч із Сірим, їхню єдину зустріч. Ручка від дверей до ванної, що лишилася в його долоні, після того як луснув стрижень. Відчуття темряви, коли тінь істоти впала на нього. Тоді все здавалося досить реальним. Реальним, як троянди. Реальним, як краплі дощу. Джонсі повернувся й побачив його… воно… — ким би не був Сірий, перш ніж став містером Сірим, містером Ґреєм, — він стоїть у великій центральній кімнаті. Герой сотень художніх фільмів і документалок «про незбагненні загадки», тільки дуже старий. Старий і хворий. Уже тоді готовий лягти на ліжко в блок інтенсивної терапії.
«Марсі», — сказав він, витягши це слово прямісінько з мозку Джонсі, як корок. Зробивши отвір, крізь який зміг проникнути. А потім вибухнув, як новорічна хлопавка, засипавши все навколо байрусом замість конфеті, і…
«…І я сам вигадав усе інше. Адже саме так і було? Черговий випадок міжгалактичної шизофренії. От і все, за великим рахунком».
«Джонсі! — кричить Генрі. — Якщо збираєшся зробити це, роби!»
«Ну от і все, Сірий, — думає Джонсі. — Готуйся. Тому що розплата…»
Сірий уже наполовину проштовхнув тіло Леда до шахти, коли голову заповнив голос Джонсі:
«Ну от і все, Сірий. Готуйся. Тому що розплата — сука».
Горло Джонсі пройняв гострий біль. Сірий підняв руки Джонсі, видаючи булькітливі звуки, які так і не змогли перейти в крик. Він відчув не шию Джонсі, порослу бородою, а власну роздерту плоть. Цієї миті найсильнішим його почуттям була суміш шоку і невіри. То була остання емоція Джонсі, якої зазнав Сірий. «Цього не може бути ». Вони завжди прибували на кораблях отих старих істот, на цих артефактах; вони завжди піднімали їхні руки, здаючись; вони завжди перемагали . Цього не може бути.
І проте якимось чином це сталося.
Свідомість байрума не стільки потьмарилась, скільки розпалась. Помираючи, сутність, яка колись була Сірим, повернулася до свого початкового стану. Коли він перетворився на воно (і за якусь мить до того, як воно стало нічим ), Сірий востаннє люто штовхнув тіло собаки в шахту. Воно провалилось, але не до кінця, застрягло у вузькому отворі.
Останньою забарвленою Джонсі думкою байрума було: «Треба було пристати на його пропозицію. Треба було…»
Джонсі б’є гострим уламком пульта по голій зморшкуватій шиї Сірого. Горло розкривається, як рот, і з нього пихкає хмарка червонувато-помаранчевого пилку, вона забарвлює повітря червоним, а потім осідає на простирадлі пластівцями пилу й пуху.
Тіло Сірого в руках Джонсі та Генрі один раз смикається, ніби крізь нього пропустили сильний електричний розряд, потім раптом зіщулюється, немов сон, яким воно завжди було, і стає чимось знайомим. Спочатку Джонсі не може збагнути, чим саме, але потім сяйнула думка. Залишки Сірого дуже схожі на презервативи, які валялися на підлозі покинутого кабінету в складі братів Трекерів.
«Він…»
«…мертвий!» — так хоче закінчити Джонсі, але раптом його пронизує напад дикого болю. Цього разу не в стегні, а в голові. І горлі. Шию здавило вогняне намисто. І вся кімната стає прозорою, так, зовсім прозорою. Він дивиться прямо крізь стіну й заглядає в приміщення будиночка з шахтою, де собака, застряглий у дірці, народжує огидне червоне створіння, схоже на суміш тхора і величезного, просякнутого кров’ю хробака. Джонсі чудово знає, що це таке: один із байрумів.
Стікаючи кров’ю, лайном і плівковим лахміттям власної плаценти, поблискуючи бездумними чорними очима («Його очі , — думає Джонсі, — очі Сірого»), тварюка з’являється на світ, витягає тіло, намагається звільнитись, упасти в темряву, назустріч дзюрчанню води.
Джонсі дивиться на Генрі.
Генрі дивиться на Джонсі.
На мить юні й перелякані очі зустрічаються… а потім і вони зникають.
«Даддітс, — голос Генрі доноситься звідкись здалеку. — Даддітс відходить. Джонсі…»
Прощавай. Можливо, Генрі хоче сказати «прощавай». Але не встигає — обидва розтанули.
Була мить запаморочення, коли Джонсі перебував ніде, — відчуття повного відключення. Він вирішив, що, напевне, це смерть, що він із Сірим убив себе, сам собі перерізав горлянку, так би мовити.
Повернув його біль. Не в горлі, цей біль минув, і можна було знову дихати, він навіть чув, як повітря виходить і входить до нього великими сухими ковтками. Ні, цей біль — старий знайомий. Боліло стегно. Біль зловив його і жбурнув назад у світ, розкрутивши навколо розпухлого, верескливого стрижня, як м’яч на тетербольній[234] жердині. Під колінами в нього бетон, усі руки в шерсті, у вуха б’є моторошний, нелюдський скрекіт.
«Принаймні ця частина реальна, — подумав він. — Ця частина не в ловці снів».
Цей жахливий пронизливий звук.
Джонсі побачив тхороподібну істоту, вона звісилась у темряву й утримувалась у верхньому світі лише хвостом, який ще не вийшов із собаки. Джонсі кинувся вперед і схопив руками слизьке тремтливе тіло якраз тієї миті, коли воно звільнилось остаточно. Потім подався назад, намагаючись не звертати уваги на пульсуюче жаром стегно, тримаючи волаючу, вертку тварюку над головою, як карнавальний приборкувач із удавом. Вона вигиналася на всі боки, намагаючись дістати зубами до зап’ясть Джонсі, але пошматувала тільки рукав куртки, з якого вилетіли білі, майже невагомі клаптики набивки.
Джонсі повернувся на сповненому болю стегні і побачив людську фігуру в розбитому вікні, крізь яке проник Сірий. Незнайомець із витягнутим від подиву обличчям був у куртці камуфляжного забарвлення і тримав пістолет-кулемет.
Джонсі щосили відкинув вертлявого скаженого тхора, що було неважко. Пролетівши футів десять, він із вологим ляском упав на підлогу й миттю поповз назад, до шахти. Тіло собаки перекривало отвір, але не повністю. Місця залишалося достатньо.
— Стріляй! — заволав Джонсі чоловікові зі зброєю. — Заради Бога, стріляй, поки воно не дісталося води!
Але чоловік у вікні немов заціпенів. Остання надія людства стояла, наче прикипіла, дурнувато роззявивши рота.
Овен просто не міг повірити в те, що відбувалося прямо перед його носом. Якась червона тварюка, моторошний, потворний, безногий тхір. Одна річ — чути про подібне, зовсім інша — бачити. Воно поповзом підбиралося до отвору посеред підлоги, в якому застряг собака, витягнувши вгору лапи, немов просячи про помилування.
Чоловік — а це, мабуть, Тифозний Джонсі — кричить, вимагаючи, щоб він застрелив тварюку, а в Овена просто не піднімаються руки, вони неначе налилися свинцем. Ще трохи, і тварюка вислизне; після всього, що сталося, те, чому він сподівався запобігти, зараз станеться в нього на очах. Як у пеклі.
Він спостерігав, як створіння, звиваючись, ковзає вперед, видаючи моторошне мавпяче цвірінькання, що відгукується, здається, в самому центрі мозку; як Джонсі щосили незграбно намагається перегородити отвір, щоб схопити її або принаймні відігнати. Марно. Заважав собака.
Овен знову дав команду рукам підняти зброю і прицілитись, але нічого не вийшло. «МР-5» так само міг перебувати в іншій галактиці. Він ось-ось випустить цю тварюку. Стоятиме тут, як стовп, і дозволить їй утекти. Господи, допоможи йому.
Господи, допоможи їм усім.
Генрі, прокинувшись, але ще не прийшовши до тями, сів і притулився до спинки заднього сидіння «Хаммера». У волоссі застрягли якісь крихти. Він струсив їх, усе ще захоплений сном про лікарню («тільки це був не сон», — подумав він), і гострий укол болю повернув його в якусь подобу реальності. Скло? У нього була повна голова уламків автомобільного вікна. Такі ж уламки вкривали сидіння. І Даддітса.
234
Тетербол — гра для двох учасників, які по черзі б’ють по прив’язаному до жердини м’ячу, один за годинниковою стрілкою, другий — проти. Перемагає той, хто першим закрутить м’яч навколо жердини в бік суперника.