— Якщо постараєшся для мене, я, можливо, зміню рішення. Серцям трапляється розбиватись, а рішенням змінюватись, хвала Господу. Хто ще в тебе є для мене, Джосс?
На другу фігуру Фредді вирячився з подивом. І з задоволенням. На його скромну думку, Ріплі не міг знайти кращого прихистку. Цього сучого сина ніхто не любив.
— Сер… бос… я не знаю, навіщо мене сюди привели… Я чесно переслідував в’язнів, коли ця… ця… вибачте, але я повинен це сказати: коли ця настирлива курва витягла мене з зони проведення операції і…
— Він біг з ними, — з нудьгою вимовила Макевой. — Біг з ними, заражений по саму сраку.
— Брехня! — вигукнув чоловік у дверях. — Брехня та й годі! Я абсолютно чистий! На сто відсотків…
Макевой зірвала з нього вовняну в’язану шапочку. Поріділе світле волосся стало набагато густішим і набуло червонуватого відтінку.
— Я можу пояснити, сер, — сказав Арчі Перлмуттер. Голос його затремтів. — Я… розумієте… — Він зовсім знітився й замовк.
Курц прямо весь світився від задоволення, але знову начепив респіратор — вони вже всі були в масках, — і той надав його привітній усмішці доволі загрозливого вигляду, виразу педофіла, який кличе до себе на тортик маленького хлопчика.
— Усе буде гаразд, Перлі, — обнадійливо вимовив Курц. — Ми просто покатаємось, от і все. Нам потрібно декого знайти. Ти знаєш цю людину.
— Овен Андергілл, — прошепотів Перлмуттер.
— Так, салаго. — Курц кивнув і повернувся до Джоселін. — Принеси цьому солдатові його планшетку, Макевой. Я впевнений, йому покращає, тільки-но він візьме до рук свою цяцьку. Потім повертайся до полювання. Бачу, бачу, тобі кортить продовжити.
— Так, босе.
— Тільки спочатку дивись — цього трюку я навчився в Канзасі.
Курц підкинув у повітря колоду карт. Божевільний крижаний вітер, який дув крізь відчинені двері, безладно розметав карти на всі боки, і лиш одна приземлилася прямо в кашкет, але це був виновий туз.
Сірий тримав меню й вивчав список страв: м’ясний рулет, різаний буряк, смажене курча, шоколадне суфле — з цікавістю, але майже нічого не розуміючи. Джонсі зрозумів: річ не тільки в тому, що він не знав, які на смак ці страви, Сірий узагалі не знав, що таке той смак . Та й звідки йому? Якщо розібратися, Сірий — це не що інше як гриб із високим IQ.
Підійшла офіціантка з нерухомою скелею попелясто-русявого волосся на голові. На її значних розмірів грудях губився значок: «ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО «ДАЙЗАРТС», Я ВАША ОФІЦІАНТКА ДАРЛІН».
— Привіт, дорогенький, що будемо їсти?
— Будь ласка, яєчню і бекон. Тільки щоб він був добре просмажений, не дуже соковитий.
— Тост?
— Краще мильце.
Вона підняла брови і подивилася на нього поверх блокнота. За спиною в неї, біля стійки, патрульний їв якийсь бутерброд, з якого падали крихти, і балакав із кухарем.
— Пробачте, я хотів сказати — милиці.
Брови піднялися ще вище. Її запитання було очевидним, горіло на передньому краєчку її мозку, як неоновий знак у вітрині магазину: цей хлопець заїкуватий чи знущається?
Джонсі, який із посмішкою спостерігав за цією сценою зі свого вікна, пом’якшав.
— Млинці , — сказав Сірий.
— Ага, я вже зрозуміла. Кави до них?
— Так, будь ласка.
Вона закрила блокнот і пішла. Сірий одразу ж повернувся до замкнених дверей кабінету Джонсі, охоплений черговим нападом гніву.
«Як ти це зробив? — запитав він. — Як ти міг це зробити звідти?»
І Сірий із серцем штурхнув ногою двері. Але він був не тільки злий, зрозумів Джонсі. Він був наляканий. Тому що, коли Джонсі міг втручатись у його дії, весь план опинявся під загрозою.
«Не знаю, — відповів Джонсі, і за великим рахунком це було правдою. — Але не переймайся. Краще поснідай, і смачного. Я просто тебе трохи розіграв».
«Навіщо? — Сірий усе ще кипів від гніву. Усе ще пив із джерела емоцій Джонсі. І йому це подобалося, від чого він лютився ще більше. — Навіщо ти це влаштував?»
«Вважай, що це розплата за те, що ти намагався мене тут підсмажити, поки я спав», — відповів Джонсі.
Оскільки в ресторані мотелю майже нікого не було, Дарлін повернулася з замовленням майже відразу. У Джонсі виникла ідея перевірити, чи зможе він керувати своїми губами доволі довго, щоб вимовити щось образливе (наприклад: «Дарлін, чи можна вкусити твою зачіску?»), але він усе ж таки вирішив цього не робити.
Вона поставила на стіл тарілку, поглянула з сумнівом і пішла. Сірий, дивлячись на яскраво-жовту гірку омлету і темні смужки бекону (не просто дуже просмаженого, а майже обвугленого, у найкращих традиціях «Дайзартс») очима Джонсі, відчував не менший сумнів.
«Ну ж бо, налітай, — сказав Джонсі. Він стояв біля вікна, тішачись і з цікавістю спостерігаючи, як розгортаються події. Чи можуть яйця і бекон вбити Сірого? Навряд чи, зате, можливо, тварюка хоча б заробить нетравлення шлунка. «Давай, Сірий , їж. Bon , курво, appйtit ».
Сірий знайшов у пам’яті Джонсі, як правильно користуватися столовими приборами, потім на зубцях виделки підняв крихітний шматочок омлету і поклав його до рота Джонсі.
А далі була сцена дивовижна і сміховинна. Сірий жадібно проковтнув усе величезними шматками, зупиняючись тільки для того, щоб умочити млинці в псевдокленовий сироп. Йому сподобалося все, але найбільше бекон.
«М’ясо! — почув Джонсі радісний крик — таким голосом розмовляло чудовисько в одному з фільмів жахів тридцятих років. — М’ясо! М’ясо! Смак м’яса!»
Кумедно… Утім, можливо, це не так уже й кумедно, швидше навіть моторошно. Крик новонародженого вампіра.
Сірий роззирнувся, аби переконатися, що за ним ніхто не спостерігає (увага патрульного тепер була цілком поглинена великим шматком пирога з вишнями), узяв тарілку і вилизав жир широкими рухами язика Джонсі. Закінчив він трапезу злизуванням липкого сиропу з кінчиків пальців.
Повернулася Дарлін, підлила кави, подивилася на порожні тарілки.
— Непогано. Золота зірочка за чистоту, — усміхнулася вона. — Що-небудь іще?
— Ще бекону, — сказав Сірий і, пошукавши в пам’яті Джонсі потрібний термін, додав: — Подвійну порцію.
«Бодай ти вдавився», — подумав Джонсі, але без особливої надії.
— Піду підкину дров у грубку, — сказала Дарлін. Сірий цього коментаря не зрозумів і навіть не спробував знайти його значення в пам’яті Джонсі. Висипавши два пакети цукру в каву, він роззирнувся навколо, чи не дивиться хто, і висипав третій пакетик собі до рота. Очі Джонсі прикрилися на секунду, поки Сірий віддавався насолоді.
«Ти можеш отримувати це в будь-який час», — сказав Джонсі крізь зачинені двері. Тепер він дізнався, як почувався диявол, коли завів Ісуса на гору і спокушав його всіма царствами на світі. Ні добре, ні якось особливо погано, просто робив свою роботу, продавав крам.
Ось тільки… Це дійсно було приємно. Тому що він усе-таки дістав Сірого, пробився до його свідомості. Не сказати щоб спричинив страждання, але принаймні роздражнив. Змусив пітніти маленькими кривавими крапельками бажання.
«Здавайся, — вмовляв Джонсі. — Ставай одним із нас. Мої почуття можна досліджувати роками. Вони ще доволі гострі, адже мені немає й сорока».
Сірий не відповів. Він знов озирнувся, вилив штучний кленовий сироп у каву, випив, гучно прицмокуючи, і став нетерпляче чекати на офіціантку з другою порцією бекону. Джонсі зітхнув. Усе одно що розмовляти з правовірним мусульманином, котрий якимось чином потрапив на ульотну вечірку в Лас-Веґасі.
У дальшому кінці ресторану над аркою висіла табличка: «НІЧЛІГ ДЛЯ ВОДІЇВ ДУШ». У короткому проході, що починався за нею, були розташовані телефони-автомати. Там стояло кілька водіїв, які, напевне, пояснювали своїм дружинам і начальству, що не встигнуть повернутися вчасно, бо застрягли через снігову бурю в Мейні, сидять у мотелі «Дайзартс» (відомому обізнаним людям як «Дайпердз», подумав Джонсі) на південь від Деррі, де й стирчатимуть у найкращому разі до завтрашнього полудня.