— Під домашній арешт на два роки. — Останнє, що почула Мальва перед тим, як переміститися.
9. Батько Шум
Чуй-ліс прокинувся. Він нервово сіпався у конвульсіях. Його діти-дерева нажахано й болісно приймали липкі обійми темних вітрів мороку. Ті обійми їх випікали, листочки робилися мертвими та осипалися. Сівер — личина північного вітру — морозним холодом вгризався в землю. І там гинула не лишень трава та коріння дерев й кущів, там вмирало від стужі все, що жило у ґрунті: комашня, хробаки, гризуни, та й більшість звірини навряд чи перенесе таку стужу. Гарячий вітер півдня — Вітрило — шкірився своїм беззубим ротом та дихав гарячим полум’ям. Все, що потрапляло в його обійми, вмирало в страшних муках. Бо йому пекло, йому боліло. Ліс вив, дерева простягали до неба свої віття-руки, благали порятунку в батька Шума, який досі спав. Хмара чорного диму тяглася хвостом за Вітрилом, якому допомагав вітер-пустунець Легот. Той голосно завивав та зловісно реготав, додаючи шалапутства у розваги Вітрила. Він легко виривав із корінням високі кремезні сосни, а ті, котрі міцно трималися за землю, люто розгойдував і просто ламав, наче сухі бадиляки. Дерева стогнали та плакали. Вони пам’ятали історії не однієї битви, які час від часу навідували світ неврів. Однак такої жорстокості, спрямованої на них, не знали ніколи. Мудрий Покровитель цього світу Мирослад та Батько Шум не дозволяли їх ображати. Пам’ять предків, що нуртувала всередині кожного з них, стверджувала, що вони старіші від світу, що вони — повітря цього світу, його життя. А хто вбиває життя? Тільки чужинець, варвар, невіглас…
Сльози з очей сосен скрапували додолу, попіл сірою хмарою застеляв небо, а потім опускався невагомо на мертву чорну траву.
— Батьку-батьку! — волали дерева.
— Батьку-батьку! — булькало болото.
Але Батько Шум поки міцно спав. Бо його серце було заховане глибоко під старим дубом, бо його серце поки не чуло волань і мук його дітей.
А сімдесят сім лихих личин Стрибога нещадно шматували тіло старого лісу, старого Батька Шума.
Морян вибрав собі іншу забаву. Він закрутився високо в небі у шаленому танку, принаджуючи всі хмари, які жили в окрузі. А впіймавши їх за хвости, почав зганяти докупи, крапелька до крапельки… І за якихось пару годин над лісом висіла лиха страшна чорна хмара, яка сердито бурчала та нервово сіпалася, обіцяючи пролитися на землю рясною зливою. Однак цього не сталося. Бо дощ міг врятувати ліс і від стужі, і від полум’я. Лихий темний Морян, слухаючи накази Повелителя Стрибога, направив зібране «військо хмарове» в Чарівну долину, де рясно квітли калина, малина, ожина, бузина та інші кущі.
Хмара, густа та чорна, раптово впала додолу. Здавалося, що геть нічого не відбувається. Лишень щільний темний туман стоїть над долиною та заковтує всі звуки. Та коли він розвіявся, то…
На місці колись квітучої долини утворилося велике озеро, і пустунець Морян ганяв ним хвильки-гребінці, мріючи про те, що, може, колись-таки Повелитель Стрибог дозволить попустувати ще більше й затопити цей світ водою. І зникне тоді смердюче болото, згинуть вередливі звірята та набридливі комашата. Натомість з’являться рибки, може, навіть золоті. Рибок він любив, він любив гратися з ними в підводні хованки, а з людьми, що мандрували водою на своїх човнах, у надводні.
Та всі ці потуги вітрів були поки марними. Ні Перуна, ні Птахи вони ще не знайшли.
А Перун і Птаха просто втікали від переслідувачів. Вони розуміли, що нищення лісу — це не таке собі звичайнісіньке бажання Стрибога залякати їх, хизуючись силою. Стрибог хоче знищити і Птаху, і Перуна. Фізично знищити. Сердитий і зчорнілий від ревнощів бог для себе все вирішив і не слухатиме жодних виправдань.
Заклинання Місяцівни в’язало сили Перуна та Перуниці, а щоб їх розв’язати, Мирослад мав провести обряд звільнення. А для його здійснення потрібна була їхня особиста присутність на ритуалі. Дуже сподівалися, що до настання ночі Мирослад їх таки знайде та звільнить. А поки… Вони заглиблювалися в ліс, утікаючи від лихих темних проклять Стрибога, від його вітрів, котрі нищили нещадно та вбивали немилосердно все живе на своєму шляху.
Перун рухався обережно, але впевнено. «Як воно — почуватися смертним, Боже?» — колотилася думка в голові Птахи. Пару разів спотикалася та падала, обдирала до крові руки та коліна. Перун майже силоміць волік її за собою, допомагав чим міг. Одяг на ній перетворився на дрантя. А коли ноги просто відмовилися йти, вона дозволила Перуну нести її на руках. Він це робив із любов’ю, обережно та лагідно, і зовсім не жалівся, що йому теж важко. Вона тоді дозволяла собі розкіш — заховатися на його широких грудях, дихати грозовим небом, яким пропах він весь, слухати потужне биття його серця та почуватися захищеною.
Це вона в усьому винна. І його, і себе втягнула в цю дурну історію. Перлина Мирослада завела її в болото. Чому? Хотілося прокинутися й раптом осягнути, що це все не насправді. Що все це — лишень важкий, липкий, незбагненно дурний сон. Схожий вона вже раз переживала у дитинстві, коли чорнокрукі вбили всю її родину.
Зараз жах так само нещадно краяв її серце. Історія повторювалася, бо керував тим жахом знову той самий чоловік Стрибог. Тоді вона була смертною і стояла на краєчку своєї погибелі. І тоді він її пожалів. А тепер? Вона також відчуває себе смертною та поки не готова померти.
Згадала Печеру Білого Гайворона та легенду, котру розповідала бабуся Мальви Вітра, велика Цар-Мати. Легенда про Білого Гайворона, якого справжнє кохання перетворило з чорного та лихого на світлого та доброго. Навіть пір’я стало світлим. Її ж кохання цього не змогло, вона програла битву. Темний бік Стрибога її здолав. Відчай душив ізсередини. Хотілося просто розревітися, та зараз не найкращий для цього момент. Ледве стримувалася.
Чоловіки у її житті — Стрибог, Перун…
Чому обоє такі тугодуми? Чому Перун так довго ховав від усіх своє батьківство? Кому від цього легше? Лада ж не знає, що теперішня Птаха — Перунова донька. І, очевидно, вважає Птаху коханкою чоловіка. І ревнощі спалюють жінку зсередини. Птаха могла зрозуміти почування Лади.
Вона теж була на її місці, коли ревнувала. Ревнощі завжди штовхають нас на безглузді вчинки.
Найсолодше й найвідчайдушніше — це помста. Відібрати в коханого знання про народження єдиної доньки, народженої від смертної — що це? І чим це все закінчиться? А от що вигадає Лада, який сценарій напише — важко передбачити. Це потрібно зупинити. Перун пообіцяв розповісти Ладі всю правду.
Правда… Солодка, гірка, відчайдушна, страшна, прикра. Вона буває різна. Буває й такою, яку не хочуть приймати, і все. Хоч вона і досить симпатична, майже цнотлива.
Тепер, якщо вона навіть заприсягнеться власним життям, Стрибог нізащо не повірить, що Птаха випадково втрапила у світ Сарматів, і, рятуючи новонароджене немовля, не знала, що рятує насправді не смертне дитя, а його доньку. Дитя народилося, матінка при пологах померла, і Птаха мусила заховати маля куди подалі від розгніваних родичів, котрі готові були принести його в жертву своїй безжальній богині. І лишень тоді Птаха випадково довідується про батьківство Стриба. Через маленьку суху квіточку, знайдену в пелюшках малої. Чи повірив би таким розповідям Стриб? Нізащо. Кожен по собі судить про інших. О Свароже, таки вівця ніколи не стане левом, скільки не вдягай на неї лев’яче хутро.
Випадковість? Ти ж не віриш у неї, Птахо. Дивні сни з воротами, Угомон зі стрілою Перуна, Дріма, яка у снах заманювала її до лісу…
Шарпнула Перуна за рукав. Той зупинився. М’яко поставив її на ноги, зазирнув в очі.
— Втомилася, моя хороша? Уже недовго. Я впізнав цей ліс. Ми вже поруч. А там надійний сховок. Головне, щоб він впустив нас…
Птаха безтямно дивилася на Перуна, наче промовляв він до неї чужинською мовою. Схопила його за рукав, потягнула на себе:
— Перуне, це дуже важливо. Чи не помічав ти нічого чи нікого дивного, коли слідкував за мною? Я говорю не про Стрибога, — зазирала питально в очі.