Gaj zašilhal po Maximovi. Přítel Mak seděl s nohou podtaženou pod sebe — obrovský, hnědý, nehybný jako skála, vlastně ne, spíš jako obří akumulátor, schopný vychrlit veškerou svou energii během okamžiku. Zíral do temného kouta na Čaroděje, ale Gajův pohled okamžitě ucítil a otočil se k němu. A Gaje z ničeho nic napadlo, že přítel Mak už není ten dřívější Mak. Napadlo ho, že Mak se už dávno nerozzářil svým legendárním oslnivým úsměvem, už dávno nezpíval své horalské písně, ale jeho oči ztratily někdejší laskavost a vlídnou čtveračivost, že ztvrdly, nějak zeskelnatěly, jako by to ani nebyl Maxim, ale rytmistr Čaču. A ještě ho napadlo, že přítel Mak už dávno nepobíhá po všech koutech jako veselý zvědavý pes, naopak zvážněl a vkradla se do něj taková podivná drsnost, cílevědomost a věcná soustředěnost, jako by sebou samým mířil do jistého cíle, známého jen jemu… Od chvíle, kdy do něj Čaču nasypal celý zásobník těžké armádní pistole, se Mak moc a moc změnil. Dřív litoval všechny a každého, kdežto dnes nelituje nikoho. Inu což, možná to ani jinak nejde…
Ale do hlavy si vzal hroznou věc, to budou jatky, velké jatky…
»Já tomu asi nějak nerozumím,« ozval se plešatý ohava, soude podle oblečení zřejmě přespolní. »Co to po nás chce? Aby sem k nám přišli barbaři? Ale ti nás přece všechny pobijí! Copak neznám barbary? Všechny pobijí, jediného človíčka nenechají naživu!«
»Buď k nám přijdou v míru,« uklidňoval ho Maxim, »nebo nepřijdou vůbec.«
»Tak ať radši nechodí vůbec,« řekl plešatec. »S barbary nejlepší nemít nic společného. To spíš půjdu proti kulometům. Člověk má alespoň pocit, jako by zemřel vlastní rukou, můj táta byl voják z Pevnosti…«
»To je samozřejmě pravda,« promluvil zamyšleně Bošku. »Ale na druhé straně by barbaři mohli vojáky vyhnat a nás nechat na pokoji… Pak by bylo všem dobře.«
»A proč by nás nechávali na pokoji?« namítl ten se zákalem. »Nás jaktěživo nikdo na pokoji nenechal, tak proč by nás nechali zrovna barbaři?«
»On se s nimi domluví,« vysvětlil Bošku. »Řekne jim: Na lesní lid nesahejte a basta, jinak tam nechoďte…«
»Kdo, kdo se s nima domluví?« zeptal se Pekař a zatvářil se nedůvěřivě.
»Ale tady Mak. Mak se s nimi domluví…«
»Ach tak, Mak. Copak kdyby se s nima domlouval Mak, možná by nás opravdu nechali na pokoji.«
»Nemám ti dát čaj?« zeptal se Bošku. »Ty zase usínáš, Pekaři.«
»Ten tvůj čaj už nechci ani vidět.«
»Tak se ještě trochu napij, stačí šáleček. To tě přece nezabije.«
Muž se zákalem se náhle zvedl.
»Já jdu,« řekl. »Z tohohle nic nekouká. Maka zabijou a nás taky nepolitujou. Koneckonců nač nás litovat? Do deseti let je s náma se všema stejně ámen. V mojí občině se už dva roky neroděj žádný děti. Hlavně se v poklidu dožít smrti a bude dobře. Ale jinak si rozhodněte, jak sami uznáte za vhodný. Mně je to jedno.«
Vyšel, celý zkroucený a nemotorný, na prahu ještě klopýtl.
»Je to tak, Maku,« pokýval smutně hlavou Pijavka. »Nezlob se na nás, ale my nevěříme nikomu. Copak barbarům se dá věřit? Žijou v poušti, žvejkaj písek a pískem ho zapíjej. Jsou to hrozný lidi, stočený z ostnatýho drátu, neuměj ani plakat, ani se smát. Co jsme pro ně my? Mech pod nohama. Přijdou, vojáky pobijou, usaděj se tady a lesy samo sebou vypálej… Nač by jim byl les? Maj rádi pouště. Takže to by zase byl náš konec. Ne, nevěřím. Na tohle nevěřím, Maku. Ten tvůj nápad není dobrej.«
»Jasně,« přidal se Pekař. »Tohle nepotřebujeme, Maku. Nech nás klidně umřít, tak to bude nejlepší. Ty vojáky nenávidíš, chtěl bys je pokořit, ale co my s tím máme společného? My k nikomu zášť nechováme. Slituj se nad námi, Maku. Vždyť nad námi se nikdy nikdo neslitoval. Ty jsi sice dobrý člověk, ale nás nepolituješ, stejně jako ostatní… Že ti nás není líto, Maku, no nemám pravdu…?«
Maxim zrudl, zrudl tak, až mu vhrkly slzy do očí, sklonil hlavu a zakryl si tvář rukama.
»To není pravda,« řekl. »Mně je vás líto, ale nejen vás. Mně…«
»To by nešlo, Maku,« trval na svém Pekař. »Polituj jen nás. My jsme ti nejnešťastnější na světě a ty to víš. Na svou nenávist zapomeň, prostě se slituj, to stačí…«
»A proč by nás měl litovat?« přispěchal se svou trochou do mlýna Ořešník s tváří omotanou až po oči špinavými obvazy. »On sám je taky voják. Copak se někdy stalo, aby se nad námi slitoval voják? Takový voják se ještě nenarodil, aby s náma měl slitování…«
»No tak, moji milí,« chlácholil je káravě princ-vévoda. »Mak je náš přítel. Chce naše dobro, chce zničit naše nepřátele.«
»Jenže nakonec to dopadne takhle,« pravil rozšafně plešatec, co nebyl místní. »Dejme tomu, že barbaři budou opravdu silnější než vojáci. Pobijí vojáky, poboří jejich zatracené věže a zmocní se celého severu. To prosím. Toho nám líto nebude. Ať se tam řežou. Ale jaký my z toho můžeme mít užitek? To by byl náš úplný konec — na jihu barbaři, na severu barbaři, takže nad náma budou taky vládnout barbaři. Nás nepotřebujou, a když nás nepotřebujou, sežerou nás i s chlupama. To je jedna možnost… A teď předpokládejme, že vojáci barbary odrazí. Odrazí je — a celá válka se přes nás povalí na jih. Co pak? Pak je s náma zase zle: na jihu vojáci, na severu vojáci a nad náma tedy taky vojáci. A vojáky — ty známe dobře…«
Shromáždění se rozhýbalo a zamručelo, že to ten plešoun říká správně, že je to všechno přesně tak. Ale plešatec ještě neskončil.
»Nechte mě domluvit!« rozčilil se. »Co jste se tak rozkvákali, proboha? To přece ještě není všechno. Ještě se může stát, že vojáci vyhladí barbary a barbaři zase vyřežou vojáky. Někdo si možná řekne, že to by pro nás bylo nejlepší, konečně bychom tu zůstali sami. Chyba lávky! Budou tady ještě upíři. Dokud žijí vojáci, upíři se schovávají, protože z kulek mají strach a vojáci dostali rozkaz upíry střílet. Ale jakmile vojáci nebudou, je s náma nadobro konec. Upíři nás schroupají i s kostičkama.«
Tato úvaha shromáždění nanejvýš rozrušila.
»Správně to říká!« ozvaly se hlasy. »Koho by napadlo, jaký to na bažinách žijou hlavy otevřený… Je to tak, bratři, na upíry jsme zapomněli… Upíři nespí, ti čekají na svou příležitost… Nic nepotřebujeme, Maku, ať to běží, jak to běželo doposud… Dvacet let jsme to sice s bídou, ale překlepali, tak to překlepeme ještě dalších dvacet — a pak už to bude jedno…«
»A průzkumníky bych mu taky nedával!« zvýšil hlas plešatec. »Co chtějí oni, nás nezajímá… Jim je to jedno, ti doma nebydlí. Takový Šestiprsťák je celé dny a noci na druhé straně. A je to pro ostudu — jen tam krade a chlastá. Jim je hej, ti se zatracených věží bát nemusejí, protože je z toho hlava nebolí. Ale co společnost? Zvěř prchá na jih. Kdo by nám ji sem zaháněl zpátky, kdyby nebylo průzkumníků. Průzkumníky nedávat! A pořádně je přitáhnout, už jsou hrozně zpovykaní. Vraždí tam, kradou vojáky a mučí je, jako by to ani nebyli lidé… Nepouštět, nebo se dočista utrhnou ze řetězu…«
»Nepouštět, nepouštět…,« potvrdilo shromáždění. »Co bychom si bez nich počali? My jsme je krmili a napájeli, my je zplodili a vychovali, to by si měli uvědomit, ale oni místo toho kde můžou, tam koukají vyvést něco po svém…«
Plešatec se konečně uklidnil, posadil se a začal o překot hltat vystydlý čaj. Shromáždění se taky uklidnilo a ztichlo. Starci seděli bez pohnutí a snažili se Maxima nevidět.
Bošku bezmocně pokýval hlavou a řekl:
»Máme my to ale smůlu, takový nešťastný život. My se spásy odnikud nedočkáme. Co jsme komu udělali?«
»Zbytečně jste nás přivedli na svět, to jste udělali,« vykřikl Ořešník. »Vůbec jste nepřemýšleli a zplodili nás do tak všivé doby.« Natáhl před sebe ruku s prázdným šálkem a dodal: »A my to děláme taky tak. Pro hrob. Ano ano, pro hrob…«
»Rovnováha…,« pronesl najednou zvučný ochraptělý hlas. »Už jsem vám to říkal, Maku, ale vy jste mi nechtěl rozumět…«
Zatím nebylo jasné, odkud se ten hlas line. Všichni mlčeli a truchlivě zírali do země. Jen pták, přešlapující na Čarodějově rameni, otvíral a zase zavíral žlutý zoban. Sám Čaroděj seděl nehybně se zavřenýma očima a pevně sevřenými tenkými a suchými rty.